Ellen Marie Wisemanová

ČO CLARA ZANECHALA

Copyright © 2014 by Ellen Marie Wisemanová

Translation © 2016 by Lucia Lukáčová

Jacket design © 2016 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu What She Left Behind (Kensington Books, New York 2014) preložila Lucia Lukáčová.

Redigovala Jana Holková.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhla Soňa Šedivá.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 902. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4731-4

Venujem svojmu manželovi Billovi, ktorý vo mňa nestráca vieru.

KAPITOLA 1

ISABELLE

Willardská psychiatrická liečebňa,

1995

Sotva sedemnásťročná Isabelle Stonová vstúpila do areálu opustenej Willardskej psychiatrickej liečebne, došlo jej, že urobila veľkú chybu. Ak by ju ktosi videl stáť na popukanej príjazdovej ceste plnej výmoľov, v obkľúčení rozsiahleho priestranstva liečebne lemovaného stromami, isto by nemal ani potuchy o hrôze, ktorá ňou zmietala.

Bola sparná augustová sobota. Teplé povetrie voňalo po trstine a morských riasach. Občasný poryv vetra rozhojdal vrcholky borovíc, vypínajúcich sa naľavo od veľkorysého nádvoria. Z rozpálenej zeme sálal mihajúci sa horúci vzduch a vo vysokej tráve pri lese vyhrávali cikády – živý bzučiaci teplomer, ktorý stúpal čoraz vyššie a pridával na intenzite trilkovania úmerne s narastajúcou teplotou. Hlavné budovy obkolesovali udržiavané trávnaté plochy. Mierne sa zvažovali k skalnatému pobrežiu jazera Seneca. Na vlnách sa pohupovali člny. Veľké mólo vábilo zájsť k trblietajúcej sa vodnej hladine.

Keby si Isabelle – otec ju volal Izzy – mohla užívať hrejivé lúče slnka a nádherný výhľad! No namiesto toho len škrípala zubami a z mysle úpenlivo vyháňala spomienku na krv valiacu sa z oteckovej hlavy. Akoby bola uväznená v očistci!

Nájde niekedy vytúžený pokoj alebo navždy zostane sedemročným dievčaťom s bremenom tej hrôzostrašnej noci, keď sa jej otec stal obeťou vraždy?

Izzy vykročila z tieňa Chapinovej haly, najväčšej budovy liečebne, a s privretými viečkami nastavila tvár slnku. Všemožne zaháňala dotieravé myšlienky. Otočila sa a zdvihla hlavu k dvojposchodovej tehlovej stavbe s katedrálovými oknami, postavenej vo viktoriánskom štýle. Žiaľ a úzkosť ju opäť zdrapli do pazúrov. Nad čiernou manzardovou strechou s množstvom vikierov, vežičiek a komínov sa vypínala obrovská dvojposchodová kupola so svetlíkmi. Rozpadávajúca sa kamenná arkáda chránila rozmerné dvojkrídlové dvere hlavného vchodu. Na vysokých oknách s mriežkami medzi sklami sa černeli železné mreže. Väčšina okien bola zvnútra zadebnená, až na vikiere na povale a okrúhle svetlíky na kupole. Akoby Izzy hľadela na strašidelný dom, a nie na miesto určené na pomoc ľuďom.

Premýšľala, aké hrôzostrašné svedectvá kolosálna stavba ukrýva. Koľko nešťastných spomienok sa vrylo do tehál, malty, špinavých okenných tabúľ? Koľko krvi a sĺz vpili múry budovy? Práve tak ako sa Izzy nikdy nezbaví bolesti a strachu, tak Chapinova hala a okolité budovy Willardskej psychiatrickej liečebne navždy ponesú stopy tisícov mučených duší. Dalo by sa toto miesto nazvať inak než len úbohým pamätníkom stratených životov a milovaných bytostí?

Preglgla a otočila sa k jazeru. Rukou si zaclonila oči pred slnkom. Napadlo jej, či sa člnkujúci zahľadia na liečebňu a usúdia, že zhluk budov z tehál a rozsiahly areál nemôžu byť nič iné len vidiecky športový klub alebo univerzita. Z diaľky liečebňa pôsobila udržiavane, priam snobsky. Ale Izzy vedela svoje. Predstavila si bývalých pacientov, ako na dvore sedia na invalidných vozíkoch alebo sa motajú po trávniku. Nemocničné župany im padajú z vetchých tiel, pohľad majú zastretý. Izzy hľadela na modrú hladinu jazera pred sebou a pomyslela si, že je jedna z nich. Uvedomovali si vôbec, že tam vonku, na opačnom brehu, sa ľudia člnkujú, varia večeru, zažívajú lásku a plodia deti? Napadlo im niekedy, či sa ešte dostanú na slobodu, či ešte budú mať príležitosť, aby sa znovu zaradili do normálneho života? Alebo si vôbec neuvedomovali, o čo prichádzajú?

Izzy zovrelo žalúdok, keď jej mysľou prebleskla ďalšia spomienka. Spomienka na mamu Joyce, rozvalenú na posteli Psychiatrického centra v Elmire. Neprítomný pohľad upierala do stropu, strapaté vlasy jej trčali na všetky strany. Bol taký sparný deň ako dnes. Izzy si zreteľne vybavovala, ako sa mame rozmazala maskara a očné linky jej stekali po bledých lícach ako v daždi klaunovi líčidlá. Spomenula si, ako si zaborila tvár do sukne starej mamy a dožadovala sa návratu domov. Dosiaľ má v živej pamäti nekonečné biele steny psychiatrického oddelenia, ostrý zápach moču a chlóru, ponuré izby, pacientov na vozíkoch a vystužené sieťové postele. Táto návšteva jej spôsobila niekoľkoročné nočné mory. Priala si, aby sa tam už nikdy nemusela vrátiť. Chvalabohu, stará mama nenamietala.

Izzy si ovinula ruky okolo tela a rozpadnutým chodníkom vykročila k hlavným budovám. V duchu si kládla otázku, ako sa tu vôbec ocitla. Skúmavo hľadela na obrovskú konštrukciu nemocničného traktu. Naháňala jej hrôzu. Načo sem chodila? Prečo sa nevyhovorila na bolesť hlavy alebo podráždený žalúdok? Sú predsa aj iní zamestnanci múzea, ktorých sem mohli poslať namiesto nej! Ibaže Izzy nechcela sklamať svoju novú nevlastnú mamu Peg, kurátorku múzea. Zdalo sa, že azda prvý raz od svojich desiatych narodenín, keď stará mama naveky odišla z tohto sveta, sa dostala do pestúnskej starostlivosti k rodičom, ktorým na nej záležalo. Isteže, o necelý rok už bude plnoletá. Ibaže tento systém už dobre pozná a vie, že osemnáste narodeniny nesprevádzajú bujaré oslavy. Ak prestanú chodiť poštové poukážky, je to znamenie, že už je odkázaná len sama na seba. Ak človek z pestúnskej starostlivosti „vyrastie“, stáva sa z neho bezdomovec. Počula príbehy deciek, ktoré sa po dovŕšení plnoletosti dostali rovno do väzenia či na urgentný príjem do nemocnice, ktoré predávali drogy, žili zo sociálnych dávok a z potravinových lístkov. Ako sa asi v človeku zahniezdi zúfalstvo, keď sa rozhodne porušiť zákon, aby prežil? Teraz sa v jej živote všetko vyvíjalo priaznivo, a tak sa nechcela pripraviť o pohodu, ktorú zažívala.

Peg ju nedávno poprosila, aby s ňou zašla do spustnutého ústavu a pomohla jej zachrániť všetko, čo by stálo za uchovanie, skôr než objekt zrovnajú so zemou. Izzy si nedovolila namietať. Uľavilo sa jej, keď jej Peg najskôr dovolila preskúmať okolie a nenútila ju vojsť dnu spolu s ostatnými, zakrádať sa po pivniciach, blúdiť po pitevni či prechádzať desiatkami opustených izieb. Čo by si Peg pomyslela, keby vedela, že už len zo samotnej prítomnosti vo Willardskej psychiatrickej liečebni sa jej dvíha žalúdok?

Prešla po drevenej lávke nad vyschnutým riečiskom potoka a po úzkej vozovke sa vydala k borovicovému háju. Na zarastenom poli naľavo od nej sa pásol kŕdeľ bernikiel kanadských. Dlhé krky sa im v zlatobyli vlnili ako trstina. Asi meter od okraja cesty sa v hniezde uvitom z timotejky lúčnej a rožca roľného tisli k sebe tri žltosivé húsatká. Naťahovali krky. Izzy zastala a sledovala ich. Húsatá mali otvorené oči, no nehýbali sa. Pristúpila bližšie. Jedným okom bedlivo pozorovala dospelé bernikle pasúce sa v poli. Mohla by sa k mláďatám priblížiť hádam na centimeter, no ony zostávali na tom istom mieste, bez jediného pohybu, ako z kameňa. Izzy preglgla. Hrdlo mala ako v ohni. Buď boli húsatá mŕtve, alebo mali smrť na jazyku.

Kľakla si a jedno mláďa vzala do rúk. V dlaniach prevracala mäkké bezvládne telíčko. Prehmatávala mu krídla a bruško, pátrala po zraneniach. Hýbala mu nôžkami aj krkom, či nie sú zlomené. Zdalo sa, že húsatku nič nie je. Jemné chumáčiky páperia boli na dotyk teplé. Vtom mláďa zažmurkalo. Tak predsa sú nažive! Možno sú choré alebo sa otrávili zvyškami nezlikvidovaných psychofarmák či chemikálií z ústavu. Izzy vzala do rúk aj ďalšie dve húsatká, prezrela ich a položila naspäť do hniezda.

Hlavou jej prebleslo, či by jej Peg dovolila vziať si húsatká domov a postarať sa o ne, kým budú opäť schopné postaviť sa na nohy. Vzápätí si však uvedomila, že voľne žijúce zvieratá je lepšie nechať v prírode. Keď sa k nim vráti ich mama, možno inštinktívne spozná, čo sa deje. Izzy sa vystrela a pokračovala v ceste. Do očí sa jej tlačili slzy. Obzerala sa za seba, či pri húsatkách nezbadá rodičov. Dúfala, že sa im nič zlé nestalo. Odrazu húsatká vyskočili a cupitali do poľa. Trávou sa k nim predierala mama a gágala. Izzy sa usmiala a utrela si zaslzené oči. Netušila, že aj husi vedia predstierať smrť.

Vydýchla si od úľavy a pokračovala k borovicovému háju. Cestou natrafila na trojposchodovú budovu. Stála v strede poľa a nakláňala sa nabok, strecha prevalená. Na porozbíjaných oknách zostali železné mreže. Zelenú dlažbu a popadané drevo pokrývala čierna pleseň. Dom vyzeral, akoby spadol z neba, ako vrak lode vymrštený tisíce kilometrov od pobrežia. Na opačnej strane cesty neudržiavanú lúku lemovali rady železných krížov. Zub času ich nachýlil na stranu. Pripomínali vykývané sivé zuby. V ústach pocítila horkú pachuť. Dívala sa na willardský cintorín. Zvrtla sa a rozbehla sa k hlavným budovám, k šachovnicovým radom tehál, k stavbám veľkosti továrne, pripojeným k Chapinovej hale. Boli to psychiatrické oddelenia.

Požiarne únikové východy oddelení vyúsťovali do drôtených klietok. Hrubé mreže ukrývali špinavé okná a z hrdzavých spojov stekal po tehlových múroch čierny kal. Väčšina okien a dverí bola zvnútra zadebnená, akoby nič z toho, čo sa v liečebni odohralo, nikdy nemalo preniknúť na denné svetlo. Izzy striaslo. Koľko pacientov trpelo na tomto desivom mieste a koľkí z nich tu našli svoju smrť?

Vtom na ňu niekto zavolal. Vytrhla sa zo zadumania a otočila sa za hlasom. Zbadala Peg. Náhlila sa k nej a zoširoka sa na ňu usmievala. Keď sa Izzy prvý raz uvidela s náhradnou mamou, v mysli sa jej okamžite vybavili šesťdesiate roky a éra hippies. Ani dnešok nebol výnimka. Peg mala oblečený džínsový overal a kvetovanú blúzu. Hlavu jej zdobila záplava poletujúcich kučier bez ladu a skladu.

„No nie je to úžasné miesto?“ nadchýnala sa Peg. „Nemala som potuchy, kam až siaha!“

„Je obrovské, to je fakt,“ pritakala Izzy.

„Videla si úschovňu lodí a lodenicu?“ spýtala sa Peg. „Tam sa v októbri v roku 1869 vylodil z parníka prvý pacient willardskej liečebne. Presnejšie pacientka. Volala sa Mary Rotová. Okrem toho, že bola duševne chorá, mala úplne zdeformované telo. Nahú ju desať rokov držali zviazanú v reťaziach na zemi v starobinci Kolumbijského okresu. V ten deň sa spolu s ňou vylodili aj ďalší traja pacienti, muži. Všetci v okovách. Jedného väznili v klietke, ktorá pripomínala prepravku na sliepky.“

Izzy sa pozrela na mólo. Napravo od lodenice stála poschodová úschovňa lodí s porozbíjanými oknami a chýbajúcim šindľom. Pripomínala jej doudieranú tvár s ovisnutými viečkami. „To je teda riadne barbarstvo!“ zhodnotila.

„Máš pravdu,“ súhlasila Peg. „Ale na ten účel willardský ústav zriadili. Mal slúžiť nevyliečiteľne chorým psychiatrickým pacientom, ktorí zaberali miesto v chudobincoch a vo väzniciach. Po príchode do nového ústavu sa o pacientov riadne postarali. Umyli ich, obliekli, nakŕmili... Pacienti potom zvyčajne oddychovali v izbách.“

„Chceš povedať, že sa tu o ľudí dobre starali?“

Na Peginu tvár sadol tieň. „V začiatkoch určite. Ale postupom času sa liečebňa preplnila a podmienky sa zhoršili. Žiaľ, temer polovica z päťdesiattisíc pacientov tu zomrela.“

Izzy si zahryzla do vnútornej strany líca a premýšľala, ako sa Peg spýtať, či by na ňu mohla počkať v aute. Peg sa na ňu usmiala a chytila ju za ruku.

„Ide sa!“ zvolala a oči sa jej rozžiarili. „Jedna bývalá zamestnankyňa ústavu nám chce čosi ukázať. Myslím, že to bude dôležitý objav, a nechcem, aby si ho premeškala!“

Izzy v duchu zastonala a s náhradnou mamou po boku sa vydala hlavnou cestou k spustnutej dielni. Úmorne vymýšľala dôvod, ktorý by ju pred vstupom do nej zachránil. Ale nič jej nenapadalo. Nič, čo by neznelo hlúpo alebo pochabo. Nechcela, aby si o nej Peg myslela, že jej šibe. Prvý raz prišla do rodiny k Peg a Harrymu minulé leto. Predpokladala, že sa v ničom nebudú odlišovať od všetkých náhradných rodičov, ku ktorým sa dostala do pestúnskej starostlivosti a ktorí si deti osvojili len pre peniaze a ako neplatenú pracovnú silu. Harry pracoval ako umelecký riaditeľ štátneho múzea. Izzy mala pocit, že s Peg istotne nezarábajú veľa. Ale chvalabohu, tentoraz sa konečne mýlila. Jej noví náhradní rodičia sa ukázali ako slušní ľudia a ochotne jej nechávali priestor fyzicky aj citovo – presne ako to mladá žena potrebuje. V ich dvojposchodovom dome v Interlakene mala svoju vlastnú izbu s výhľadom na jazero. Nechýbal v nej televízor, DVD prehrávač či počítač. Povedali, že je len a len v jej rukách, aby nestratila ich dôveru. Prvý raz v živote jej niekto dal šancu, aby sa rozhodla sama, bez toho, aby nad ňou vopred vyniesol súd. A teraz, prvý raz za veľmi dlhý čas, Izzy cítila, že je súčasťou čohosi „normálneho“.

Niekedy jej tento nový život pripadal ako príliš rozprávkový, aby to bola pravda. Niekde v zákutiach mysle tušila, že príde niečo alebo niekto, kto jej to celé pokazí. Tak to v jej živote skrátka chodilo. Potom jej odrazu prišlo na um, že od nástupu do novej školy ju delia už len dva dni. Stiahlo jej žalúdok. Noví žiaci to v novom prostredí nikdy nemajú ľahké.

Ako sa približovali k dielni, Izzin krk a hrudník spaľovala silnejúca horúčava. Izzy mala sivomodré oči, čierne vlasy a porcelánovú pokožku, presne ako jej mama. Vždy keď ju zachvátila nervozita, na krku a hrudi sa jej objavili pálivé červené fľaky. Cítila, ako jej koža mení farbu. Vonku na trávniku pred liečebňou sa to ešte dalo zvládnuť. No teraz vstupovala dovnútra budovy. Nutkanie zobrať nohy na plecia jej naplno ovládlo myseľ. Srdce jej bilo ako o život. Je to len súčasť mojej práce, opakovala si v duchu. So mnou to nemá nič spoločné. Ani s mamou. Napokon, nemala by som sa konečne zbaviť tých hrôz z detstva?

Dlhé vlasy si stiahla gumičkou. Vánok jej príjemne chladil rozpálený krk.

„Nie je ti v dlhých rukávoch teplo?“ spýtala sa Peg.

„Nie,“ odvetila Izzy a stiahla si rukávy ešte nižšie. V dlaniach žmolila ich okraje. „To je tenké tričko.“

„Keď som ti skladala vypraté oblečenie, všimla som si, že máš len tričká s dlhými rukávmi,“ konštatovala Peg. „Čo keby sme si vyšli na nákupy a vybrali ti nejaké nové?“

Izzy sa strojene usmiala. „Ďakujem, ale mne sa dlhé rukávy páčia. A nemusíš mi prať, zvládnem to sama.“

„Ako chceš,“ nenamietala Peg a odmenila Izzy úsmevom.

„Len nepochopím, ako si v tomto počasí môže niekto na seba dobrovoľne vziať dlhé rukávy.“

Izzy mykla plecom. „Trochu sa za svoje ruky hanbím,“ zdôverila sa. „Sú kosť a koža, a ešte aj biele ako sneh.“

„Čo by iné dievčatá dali za to, keby mali také dlhé a štíhle ruky ako ty,“ smiala sa Peg.

Nič, keby videli, aké sú zjazvené, pomyslela si Izzy.

Zahľadela sa na jazero a na jeho brehu zbadala ľudí. Sedeli za piknikovými stolmi, prechádzali sa, hrali softbal či bedminton. Všetci mali oblečené obnosené a vyblednuté šaty. Ponevierali sa po okolí, akoby boli pod silnými dávkami liekov. Izzy zastala. „Čo sú to za ľudia?“ spýtala sa nevlastnej mamy.

Peg si rukou zaclonila oči pred slnkom a zaškúlila k brehom jazera. „To sú zrejme pacienti z neďalekého Psychiatrického centra v Elmire. Dole pri jazere je kemping a personál ich tam niekedy zoberie na výlet.“

Izzy sa zaliali oči slzami. So sklonenou hlavou vykročila. Peg išla za ňou. „Stalo sa niečo?“ starostila sa.

„Aj mama tam bola,“ prezradila Izzy. „V elmirskej liečebni.“ Peg ju chytila za plece. „To ma mrzí, netušila som...“ Izzy k nej zdvihla hlavu a prinútila sa do úsmevu. „To nič.

Už je to dávno.“

„Vieš, dúfam, že som tu pre teba, ak sa budeš chcieť zdôveriť,“ ubezpečila ju Peg.

„Viem,“ odvetila Izzy. „Ďakujem.“ Nie, ďakujem, pomyslela si. Žiaden rozhovor na svete nezmení fakt, že ľudia sú poškodený tovar. Skôr než sa pred siedmimi rokmi stará mama pobrala na druhý svet, Izzy sa bola ukázať u troch rozličných lekárov v nádeji, že jej pomôžu zbaviť sa úzkostí, ktoré sa jej ustavične vracali. Ale nič nezabralo. Všetci lekári sú poriadne neschopní! Celá ordinácia špecialistov sa domnievala, že Izzina matka je zdravá ako repa a jednoznačne sa môže zúčastniť na súdnom pojednávaní. A tak teraz trčala vo väzení namiesto toho, aby sa jej dostalo pomoci, ktorú potrebovala. Izzy vedela, že iba zlomená psychika je dôvodom, prečo mama zastrelila ocka, keď spal.

Napokon sa dostali pred spustnutú dielňu. Bývalá zamestnankyňa odomkla dvere a viedla Izzy, Peg a ešte ďalších dvoch pracovníkov múzea dnu.

„Práve na tomto mieste balili pacienti perá a lepili papierové vrecká,“ radostne zvolala bývalá posila liečebne, akoby im na farmárskom trhu ukazovala prešívané deky.

Vnútri opustenej dielne stáli prázdne stoly. Na popukaných a olupujúcich sa stenách viseli otáčavé kalendáre a staré hasiace prístroje. Nákladný výťah bol už roky vyradený z činnosti, a tak sa Izzy spolu s ostatnými museli vydať hore strmým úzkym schodiskom. Tri poschodia prekonávali polámané stupne, kusy starej omietky a pavučiny, až sa napokon dostali k dreveným dverám vedúcim na povalu. Bývalá zamestnankyňa ústavu ich odomkla a zatlačila do nich, aby ich otvorila. No dvere sa ani nepohli. Peg sa ponúkla, že jej pomôže. Zaprela sa oboma rukami. Za hlasitého vrzgotu pántov sa dvere napokon otvorili. Na neveľký priestor schodiska sa vyrútil zatuchnutý vzduch a kúdol prachu. Akoby si povala poriadne vydýchla. Vošli dnu.

Na povale bolo horúco ako v pekle, sotva sa tam dalo dýchať. Vo vzduchu sa prelínala vôňa starého dreva, prachu a vtáčieho trusu. Kde-tu dlážku pokrývalo suché lístie, ktoré sem nafúkal vietor cez rozbitú okennú tabuľu. Na klinci visel zafúľaný biely plášť. Na drevenej podlahe ležal obsah viacerých vyplienených kufrov. Kľúče od domu, fotografie, náušnice, opasky, blúzky a kožené topánky sa váľali v špine a opadanom lístí. Vyzerali ako nejaké spráchnivené osobné veci objavené v hrobke. V strede obrovskej povaly ležala lekárska taška a čosi, čo pripomínalo roztrhanú mapu, oboje ukryté pod hrubou vrstvou suchého holubieho trusu.

Takmer celú plochu povaly zaberali až po hrady rady drevených regálov. Boli označené nápismi Muži a Ženy a na každej strane olepené písmenami abecedy od A po Z. Obrovské police stáli kolmo na vysoké steny povaly. Medzi regálmi viedla stredom dlhá ulička ako v obchode s potravinami či v knižnici. Ale namiesto konzerv a kníh sa police prehýbali pod stovkami zaprášených kufrov, prepraviek, tašiek a lodných kufrov.

„Čo to je?“ spýtala sa Peg s neskrývaným úžasom v hlase.

„Tu sa skladovala batožina,“ odvetila bývalá pracovníčka liečebne. „Tieto kufre a prepravky tu ostali po pacientoch ústavu, ktorí v ňom zostali až do smrti. Ako si majitelia zbalili kufre pred príchodom do Willardu, tak sú tu doteraz. Nikto sa ich odvtedy nedotkol.“

Izzy si zahryzla do pery a žmurkaním zaháňala slzy, čo sa jej tlačili do očí. Predstavila si mamin otvorený cestovný kufor na stole pri nemocničnej posteli. Spodná bielizeň, podprsenky, župan – to všetko zhúžvané dokopy. Nikdy nezabudne na okamih, keď po ockovej smrti vošla prvýkrát do rodičovskej spálne. Stará mama potrebovala pomôcť s balením maminých vecí. Izzy bojazlivo otvorila zásuvky s oblečením. Zo živôtikov a nohavičiek sa na ňu vyvalila známa vôňa maminho parfumu, aby jej pripomenula, o čo všetko v jedinom okamihu prišla. Vo vzduchu sa vznášal zápach ockovej krvi a pušného prachu. Spomenula si, ako civela na manželskú posteľ rodičov, na rozobraté čelá a boky postele opreté o steny spálne. Akoby sa mame splnil sen a konečne sa mali sťahovať do väčšieho domu. Mala sto chutí prebehnúť povalou ústavu, zletieť dolu schodmi a vybehnúť na čerstvý vzduch, ďaleko od svedectiev o stratených a zdevastovaných životoch.

„Tak tomuto hovorím skutočný poklad,“ konštatovala Peg. Prechádzala sa medzi regálmi a jemne sa dotýkala kožených rukovätí veľkých cestovných kufrov a tašiek. Pokúšala sa dovidieť na visačky s menami a vyblednutými iniciálami. Potom sa otočila a s neskrývaným úžasom hľadela na bývalú zamestnankyňu ústavu. „Čo sa s tým stane?“ zaujímala sa.

Žena pokrčila plecami. „Predpokladám, že všetky skončia na smetisku,“ odvetila.

„Len to nie!“ zakvílila Peg. „Musíme tomu zabrániť. Premiestnime ich do nášho múzejného skladu.“

„Všetky?“ spýtal sa Pegin kolega.

„Všetky,“ odvetila Peg. „Tieto kufre sú práve také dôležité ako archeologický nález či zbierka starých malieb. Títo ľudia nemali možnosť vyrozprávať svoje príbehy vonku, za múrmi psychiatrickej liečebne. Ale pokúsime sa rozšifrovať ich osudy práve tak, že nahliadneme do ich osobných vecí. Naskytá sa nám tu jedinečná príležitosť zmapovať ich život pred príchodom do liečebne!“ Pozrela sa na Izzy. „Nevyzerá to na skvelé dobrodružstvo?“

Len s veľkým sebazaprením sa Izzy prinútila do úsmevu.

Vnútri ňou lomcovala hrôza.

KAPITOLA 2

CLARA

Štvrť Upper West Side, Manhattan, New York,

október 1929

Osemnásťročná Clara Elizabeth Cartwrightová stála na hrubom perzskom koberci pred otcovou pracovňou. Ani nedýchala. Trochu sa nakláňala, aby cez vyrezávané dubové dvere zachytila rozhovor rodičov. Keď bola ešte dieťa, v prepychovom rodnom dome si pripadala ako princezná na zámku. Chodby s obkladmi, lesklé drevené podlahy, portréty v hrubých rámoch, pozlátené zrkadlá, strieborný čajový servis na sekretári z čerešňového dreva – to všetko bolo jeho súčasťou. Ibaže teraz ju masívne drevené obklady a ťažké damaskové závesy na oknách doslova väznili. Nielen preto, že jej domáce väzenie trvalo už tri týždne. Rodičovský dom pripomínal múzeum. Starý nábytok a starožitné doplnky nasiakli pachom nemoderných názorov a zastaraných zásad. Dom nemal ďaleko od mauzólea, miesta posledného odpočinku mŕtvych a zomierajúcich. Clara nemala záujem byť ďalšou v rade.

Zhlboka vydýchla, aby sa upokojila. Plán úteku si už vyskúšala, no nič viac v rukách nemala. Škárou pod dverami sa plazila vôňa spráchniveného dreva z otcovej cigary. Miešala sa s citrónovou arómou leštidla na nábytok. Pripomenula jej všetok nekonečný čas, ktorý strávila presne tu, na tomto mieste, v prítomnosti staršieho brata Williama. Čakávali tu na každodennú „konzultáciu“ s otcom Henrym Earlom Cartwrightom. Ako ďaleko jej siahala pamäť, vždy v piatok po škole, keď už mali napísané domáce úlohy a za sebou prechádzku v parku, nastúpili pred otcovu pracovňu. Dávali si pozor, aby ho nevyrušovali, kým si krátili nekonečné vyčkávanie. Keď otec uznal, že je čas, po jednom si ich zavolal dnu. Vypočul si, čo je nové v škole, ešte v zárodku zahubil problémy so správaním, vysvetlil im, čo od nich očakáva a ako majú vzhľadom na svoj vek vystupovať. Vyžadoval, aby sa postavili pred jeho masívny pracovný stôl, bradu držali hore, dívali sa mu do očí a neošívali sa, kým rozprával. Potom kývol hlavou a zapálil si cigaru – znamenie, že môžu ísť.

Ich matka Ruth sa od rozhovorov o správaní a študijných výsledkoch striktne dištancovala. Vraj by ich pre svoju extrémnu precitlivenosť nevydržala. V čase „konzultácií“ si každý deň dožičila popoludňajší spánok, kým jej manžel bral na seba nepríjemnú úlohu mravokárcu vlastných detí. Keď pred pár rokmi Clara vyrástla do krásy a stala sa z nej mladá žena, ktorá by ľahko mohla podľahnúť nástrahám a túžbam mladých mužov, Henry nástojil, aby sa na „konzultáciách“ zúčastňovala aj Ruth. Ruth to spočiatku brala len veľmi vlažne, no pred troma týždňami sa rozhodla vziať situáciu pevne do vlastných rúk. Clara premýšľala, čo by na to povedal William, keby vedel, že ju rodičia držia pod zámkou ako nejakého kriminálnika.

Pri spomienke na staršieho brata sa jej oči zaliali slzami a pichlo ju pri srdci. Pred rokom a pol vytiahli Williamovo telo z rieky Hudson. Akoby to bolo len včera. Vybavila si otcovu tvár, keď sa o nešťastí dopočul. Sánka mu stuhla, líca očerveneli, keď spracúval informáciu, že jeho najstarší potomok je mŕtvy. No z očí sa mu nevykotúľala jediná slza. Clara mala v živej pamäti, ako mu túžila päsťami rozdrviť hrudník a vykričať, že to on je všetkému na vine, no ovládla sa. Beztak by ju nebral vážne. Jeho myseľ, to bola zatvorená kniha pod zámkou a obsahovala jedinú prípustnú verziu toho, ako by mal svet fungovať: jeho vlastnú. S rodičmi sa ani neobjala. Namiesto toho len v tichosti žialila, kým jej otec a matka hrali rolu utrápených pozostalých. Rozhodla sa, že keď už nič iné, tak aspoň nedopustí, aby sa stala ďalšou obeťou železnej päste Henryho Cartwrighta.

Keby nebolo sobotňajších večerov v Cotton klube, kde mohla byť sama sebou, dosýta sa smiať a tancovať s priateľmi, dozaista by už dávno prišla o zdravý rozum. Ibaže naposledy taký večer zažila pred troma týždňami. Akoby odvtedy uplynulo prinajmenšom desať rokov!

V detstve vynakladala veľa úsilia, aby rodičom robila výlučne radosť. V škole sa učila na samé jednotky, v izbe si udržiavala dokonalý poriadok, nikdy neskákala do reči a – to bolo najdôležitejšie – nikdy neodvrávala. Ako však dospievala, uvedomila si, že rodičom ide najmä o to, aby ona a brat v prítomnosti dospelých držali jazyk za zubami. Dospelí v ich domácnosti mali deťom poskytnúť stravu a strechu nad hlavou, nič viac. Od Williamovho prvého zmiznutia pred dvoma rokmi bolo pre Claru stále jednoduchšie rodičom klamať. Tvrdila, že ide do knižnice, hoci v skutočnosti išla s kamarátkami na popoludňajšie premietanie filmu s Charliem Chaplinom alebo do Central Parku, kde sledovali chlapcov pri bowlingu a na strelnici. Zaskočilo ju, keď ju po návrate domov matka nečakala vo dverách s rukami v bok, pripravená povolať Henryho, aby dcére vymeral trest podľa jeho uváženia. V hlave sa jej ozýval jeho hlboký hlas, slovami lomcovala zúrivosť.

„Nevieš, kde je tvoje miesto? Tak ja ti to poviem. Tvoje miesto je doma pri sporáku. Máš sa učiť variť a starať o deti. Ty sa však namiesto toho flákaš po meste! Čo si o sebe myslíš! Si predsa Cartwrightová, dopekla! Tak sa podľa toho správaj, lebo ani sa nenazdáš a vyrazím ťa na ulicu!“

Rodičia vlastne nevedeli, že ubzikla z domu. Najskôr si myslela, že im robí starosti William. Čo ak sa mu niečo stalo? Alebo sa po hádke s otcom rozhodol spáliť všetky mosty? Alebo má mama predsa len srdce na pravom mieste, skutočne je nadmieru precitlivená a obávať sa o dve deti súčasne by bolo nad jej sily? No vtom Clare napadlo, že zatiaľ čo je William bohviekde a ona si robí, čo sa jej zachce, matka organizuje čajové seansy pre dámy, dohaduje sa s kuchármi a kvetinármi na ďalšom večierku, vysedáva s nosom strčeným v časopisoch, popíja pašovanú whisky a objednáva si nové šaty, šperky a kožuchy.

Keď sa našlo Williamovo telo, Ruth sa vzdala večierkov, ale whisky popíjala ďalej. Do bezvedomia. Temer každý večer. Tvrdila, že alkohol jej robí dobre na nervy. Henry bol celé dni zatvorený v pracovni a usilovne riadil svoje obchody. Von vychádzal len vtedy, keď bolo treba jesť alebo spať. Okrem obchodov však dohliadal ešte na niečo: aby jeho užialená manželka mala nekonečnú zásobu tekutého životobudiča. Clare došlo, že rodičom padne nanajvýš dobre, keď im nepije krv. Pokiaľ sa dostaví na večeru presne o pol šiestej, je všetko v poriadku. Beda však, ak zmešká. To by bol jej koniec.

Posledných sedem mesiacov vravela rodičom každý týždeň ten istý príbeh: s Juliou, Mary a Lillian idú na predstavenie. Potom prenocujú u Lillian doma. Ruth sa s Lillian nepoznala, no nebránila jej, aby s ňou a ostatnými dievčatami trávila čas. A to všetko len na základe faktu, že ich matky boli členkami Spolku žien a chodili do toho istého kostola. Ruth si to vysvetľovala tak, že pokiaľ rodičia dovolili Julii a Mary prespať u Lillian, potom musí byť všetko v najlepšom poriadku.

Teda až na takú maličkosť, že namiesto divadla sa dievčatá stretli u Lillian, navzájom si natočili vlasy a prezliekli sa do šiat zdobených korálikmi a strapcami. Pančuchy si zrolovali až ku kolenám, aby bolo vidieť, že nemajú na sebe korzety. Na nohy si obuli remienkové topánky na vysokých podpätkoch a na krk zavesili dlhočizné šnúry perál, ktoré sa im hompáľali medzi prsami. O desiatej večer ich potom Lillianin priateľ vyzdvihol so svojím bentleym a odviezol do centra mesta. V pätách im bol Lillianin brat s priateľmi na rolls-roycei.

Ich milovaný Cotton klub sa nachádzal na rohu 142. ulice a Lenox Avenue v Harleme. Prezývali ho aj ihriskom bohatých. V tmavom zafajčenom interiéri klubu Clara s priateľkami popíjali pašovaný džin, jedli višne v čokoláde, fajčili a tancovali charleston či tango. Počúvali piesne Louisa Armstronga a zriedkakedy sa udržali na rovných nohách.

V Cotton klube sa Clara spoznala s Brunom. Bruno pochádzal z Talianska. Jeho otec bol obuvník. Do Ameriky prišiel sám, na vlastnú päsť. Na pompéznosť newyorského klubu si nezvykol. No keď ho Clara prvý raz uzrela, ako sa prediera davom v čiernom fraku, bielej košeli a kravate, zdalo sa jej, že do prepychového prostredia nádherne zapadá. Nevšímavo sa prešmykol pomedzi dievčatá, ktoré ho žiadali o tanec, bez záujmu prešiel popri kaviári a podnosoch s martini. Nespúšťal oči z Clary a jeho kroky smerovali k nej. Práve tancovala valčík s Lillianiným bratom Joeom. Bol úplne opitý a bľabotal čosi o práci na Newyorskej burze, o tom, že má dosť peňazí, aby ženu zahrnul všetkým, po čom jej zapiští srdce.

Clara uvidela Bruna, ako sa k nim prediera. Srdce jej bilo ako splašené. Zdalo sa, že je namosúrený, akoby si práve niekto dovoľoval na jeho dievča. Clare napadlo, či si ju náhodou s niekým nesplietol. Rýchlo sa spamätala, pripravená brániť chudáka opitého Joea. No vtom sa k nej Joe nahol a pobozkal ju. Odtiahla sa a zhodila zo seba jeho lepkavé dlane. Prv než si uvedomila, čo sa deje, Bruno vstúpil medzi nich a schmatol ju do náručia. Joe sa len nechápavo tackal uprostred parketu.

Bruno na ňu zhora hľadel, keď sa vlnili vo víre tanca. V pohľade sa mu zrkadlila vážnosť. Tuho k sebe pritískal jej útly chrbát. Zblízka vyzeral ako Adonis: čierne vlasy uhladené dozadu, pokožka tváre hladká a opálená dobronzova, dokonalé črty. Sklonila bradu. Jeho neodbytný pohľad ju miatol.

„Dúfam, že to nie je váš priateľ,“ prehovoril hlbokým hlasom. S talianskym prízvukom znelo každé jedno slovo prenikavo a exoticky.

Pokrútila hlavou a pohľad uprela na ľudí okolo nich. Lillian a Julia sedeli pri bare a v rukách sa im hojdali poháre s džinom. Lillian sa pohrávala s perlovým náhrdelníkom, zatiaľ čo Julia šteklila príťažlivého muža pierkom z čelenky, ktorú mala vo vlasoch.

„Mrzí ma, že som vás ukoristil vášmu tanečnému partnerovi,“ pokračoval. „Ale bál som sa, že by ste mi dali košom, keby som vás o tanec požiadal. Odpustíte mi?“

Zahľadela sa mu do ebenových očí a okamžite bola stratená. Preglgla. Nevládala od neho odtrhnúť pohľad. Obdarila ho úsmevom, aby pôsobila pobavene a nonšalantne.

„Predpokladám, že áno,“ odvetila.

„Istotne sa vám zdá, že na všetko idem príliš zhurta.“ Plné pery roztiahol do jemného úškľabku.

„Nie,“ odvetila. „Ibaže...“

Vtom sa pri nich zjavil Joe a poklepal Bruna po pleci. Bruno sa otočil. Joe napriahol zaťatú päsť a skrivil červenú tvár. „Prestaňte!“ vykríkla Clara a zdvihla ruku.

Joe stuhol. Päsť zostala visieť vo vzduchu. „Ako vieš, že to nie je nejaký chumaj?“ spýtal sa a z úst mu vyletel pľuvanec.

„Naparuje sa tu ako dáky lev salónov!“

„Nič sa nedeje, len tancujeme,“ ubezpečila ho Clara.

„Určite?“ neveril Joe.

„Určite,“ potvrdila Clara. „Porozprávame sa neskôr, keď budeme všetci spolu na večeri. Dohodnuté?“

Joe si pochybovačne premeral Bruna krvavými očami, potom stiahol päsť. Bruno sa usmial, vystrel k nemu ruku a predstavil sa. „Sľubujem, že vám dovediem...“ Teplými prstami chytil Claru za zápästie. „Prepáčte, ale netuším, ako sa voláte.“

„Clara,“ prezradila mu. Do líc sa jej nahrnula krv.

„Sľubujem, že vám Claru dovediem späť bez jediného skriveného vláska,“ povedal Joeovi.

„Uhladené rečičky si strč za klobúk!“ osopil sa naňho Joe.

„Inak si ťa s kamošmi vonku pekne podáme.“

„Ubezpečujem vás,“ nedal sa Bruno, „že svoje slovo vždy dodržím.“

Nakoniec si Joe potiahol kravatu a potriasol mu ruku. Potom sa odtackal preč. Bruno sa načiahol za Clarou.

„Smiem prosiť, Bella Clara?“ spýtal sa. Prikývla. Pritiahol si ju bližšie. Korálikmi na šatách sa mu pritisla o mužnú hruď. Plisovanie na nohaviciach jej pošteklilo obnažené kolená. Pieseň Someone to Watch Over Me pomaly dohrávala, no Clara cítila, že sa už dlhšie neudrží na nohách. Potrebovala si sadnúť. Znervóznela. V Cotton klube už tancovala s desiatkami mužov. Niektorí vedeli, kto je jej otec, a robili si chúťky na jej majetok. Iní zase prejavili úprimný záujem spoznať sa s ňou bližšie. Ani pri jednom z nich však necítila to, čo pri Brunovi. Tuhšie mu zovrela dlaň. Premýšľala, či za jej náhlu slabosť môže džin, alebo Brunova pižmová kolínska.

„Deje sa niečo?“ spýtal sa. „Potrebujete ísť na vzduch?“

Pokrútila hlavou. „Nie. Len sa mi trochu zatočila hlava z džinu.“

„Nebojte sa, pevne vás držím,“ ubezpečil ju. Potom sklonil hlavu a obtrel sa jej o ucho. Z jeho teplého dychu jej po chrbte prebehli zimomriavky. Práve vtedy pieseň dohrala a Bruno zastal. Stále ju pevne držal v náručí.

„Zájdete s nami na večeru?“ spýtala sa zachrípnutým hlasom. „Odtiaľto vždy chodíme ešte na kávu...“

„Veľmi rád,“ súhlasil Bruno. Pohladil ju po tvári a zdvihol jej bradu. „Len si ešte potrebujem niečo overiť. Bezodkladne,“ dodal a prisal sa jej na ústa. Bozkával ju tak náruživo, že jej takmer dohrýzol peru. Najskôr sa bránila, ale potom mu bozky opätovala a podvolila sa jeho mocnému zovretiu. Smiech a cvengot pohárov odrazu zmizli a vnímala len svoje burácajúce srdce. Za viečkami sa jej mihali biele svetlá, lono jej zastonalo túžbou. Napokon sa od seba odtrhli. Hľadel na ňu a lapal dych.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

KAPITOLA 1 ISABELLE

KAPITOLA 2 CLARA