KATHRYN TAYLOROVÁ

DARINGHAM HALL

Dedičstvo

Copyright © 2015 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © 2016 by Elvíra Haugová

Jacket design © Arkady Mazor, Gyvafoto, Sari ONeal, LanKS, Alex Sun / shutterstock (Numbers: 57161926, 118176634, 67823017, 135254192, 125986475)

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z nemeckého originálu Daringham Hall – Das Erbe (Bastei Lübbe Taschenbuch, Köln, Germany 2015) preložila Elvíra Haugová.

Redigovala Antónia Revajová.

Korigovala Andrea Vargovčíková.

Obálku s použitím originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 901. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4734-5

Venujem Rosemary a Bryanovi.

Nikde vo Východnom Anglicku nie je tak krásne ako u vás.

A Martinovi. Predovšetkým tebe.

Prológ

V miestnosti panovalo hrobové ticho. Kate čoraz väčšmi znervózňoval tikot vysokých starožitných hodín v kúte. Robustné stojacie hodiny s pozláteným ciferníkom tam stáli od nepamäti, a ak si ich predtým vôbec všimla, spomínala si, že ich monotónny, pravidelný zvuk na ňu vždy pôsobil upokojujúco. Dnes bolo všetko inak. S každým pohybom veľkej ručičky sa totiž blížila chvíľa, ktorá jej naháňala strach.

„Nemala by som tu byť.“ Znova nahlas vyslovila neodbytnú myšlienku a najradšej by vstala z pohovky a odišla. Vrhla neistý pohľad na Ralpha Camdena, ktorý sedel oproti nej v kresle a tak sa zamyslel, že už niekoľko dlhých minút mlčal ako ryba. Zazdalo sa jej, že nepočul, čo povedala, ale napokon zdvihol hlavu a pozrel sa na ňu.

Mal okolo päťdesiatky a mohol by jej byť otcom. Pravdupovediac, mala slabú chvíľku, keď si to úprimne želala. Keď bola malá, túžila patriť do rodiny a bývať v Daringham Halle, ktorý sa najväčšmi približoval jej predstave o skutočnom domove. Bola tu vítaným hosťom, nie niekým, čiu prítomnosť trpia len zo slušnosti. Preto mala ku Camdenovcom naozaj srdečný vzťah a cítila voči nim hlbokú zaviazanosť. To sa nikdy nezmení.

Presne tam je pes zakopaný.

Kate naprázdno prehltla, lebo Ralph stále neodpovedal, len si ju premeriaval pokojným pohľadom.

Predtým jej na ňom práve toto imponovalo. Vždy sa správal korektne a nikdy ho nič nerozčúlilo. Kate si bola istá, že ho nikdy nepočula nahlas vrieskať a nadávať ako svoju tetu Nancy. Veru, Ralph Camden bol k nej za každých okolností prívetivý. Pre dievčatko, ktorému príbuzní dávali dennodenne najavo, že je pre nich neželanou príťažou, to bol balzam na dušu. Nečudo, že v Katinej fantázii hral Ralph rolu vysnívaného ideálneho otca.

Lenže Ralph nie je jej otec. To je jasné. A nie je ani hrdina. Pokojným správaním iba zakrýva nedostatok silnej vôle a neschopnosť presadiť vlastné názory. Keby mu tieto vlastnosti nechýbali, nebolo by sa stalo to, čo ich minulý týždeň tak vyviedlo z miery a ohrozilo budúcnosť Daringham Hallu. A keby sa to nebolo stalo, tak by tu nesedela, lebo tu vlastne nemá čo hľadať.

„Benovi sa nebude páčiť, že som tu,“ ozvala sa a bezmocne pokrčila plecami. „Mňa sa to vlastne vôbec netýka.“ Vari jej nerozumel?

Ralph si povzdychol a naďalej trval na svojom.

„Ale týka sa ťa to, Kate. Týka sa to nás všetkých. A okrem toho...“ zaváhal a po chvíli prehovoril rozochveným hlasom: „Možno tebe sa podarí Bena presvedčiť ľahšie než mne.“ Bledou tvárou sa mu mihol nevýrazný úsmev. „Rozumieš si s ním najlepšie spomedzi nás a myslím si, že mu na tebe veľmi záleží.“

Kate cítila, ako sa jej sťahuje hrdlo, a na chvíľu si zaželala, aby to bola pravda. Po tom, čo sa tu nedávno odohralo, to však nebolo veľmi pravdepodobné.

„Aj ja som si to myslela. Lenže on...“ Jej slová prerušilo zaklopanie na dvere. Na prahu sa zjavil Kirkby. Širokými zhrbenými plecami vypĺňal celý rám dverí a pod čiernym oblekom sa mu črtali bicepsy, ktoré vôbec nepasovali k typickému anglickému komorníkovi. O Kirkbym kolovalo množstvo klebiet, ktoré sa Kate radšej rozhodla ignorovať. Tohto tajomného obra mala úprimne rada a chápala jeho absolútnu oddanosť rodu Camdenovcov. Kate k nim pociťovala to isté.

„Prišiel pán Sterling,“ zahlásil Kirkby, a keď ustúpil Benovi, ktorý vošiel do izby s vážnym výrazom, Kate sa mimovoľne zhlboka nadýchla.

Ben bol jeden z mála ľudí, ktorí pri Kirkbym nepôsobili ako trpaslíci, ale to nebol dôvod, prečo bol neprehliadnuteľný. Sršala z neho sebaistota, mal rázny krok a prebodával vás oceľovosivým pohľadom. Kate sa jeho pohľadu nedokázala vyhnúť. Neubránila sa, keď sa na ňu zahľadel prvý raz v živote, a aj v tejto chvíli ju telo zradilo. Cítila, ako sa jej rozbúchalo srdce a celá sa rozochvela.

Keď sa na seba zahľadeli, zbadala mu na tvári prekvapený výraz. Nečakal, že tu bude, a ona si pomyslela, že jej niečo povie. Ben však znova nasadil kamennú masku, pod ktorú nedovolil nikomu nazrieť. Mlčky prešiel k pohovke ku kreslám v strede izby a zastal pred nimi. Kate vstala a pritom sa jej takmer podlomili kolená. Ralph tiež vstal.

„Ben.“ Povedal to veľmi opatrne, akoby si nebol istý, či vôbec smie vysloviť jeho meno.

Jeho obavy boli namieste. „Pre vás pán Sterling.“ Benov hlboký hlas síce znel chladne, ale Kate ho poznala tak dobre, že v jeho tóne zacítila potláčanú zúrivosť. „Odteraz ma oslovujte takto.“ Obzeral sa po izbe a ironicky vraštil čelo. Potom sa zahľadel na Ralpha. „Kde je váš brat? Dnes ho tu nepotrebujete ako svojho právnika?“

„Nie.“ Ralphova tvár prezrádzala obavy. Kate mu to zbadala v očiach, keď sa na ňu pozrel. Obaja vedeli, že Timothyho neprítomnosť predstavuje isté riziko. Bola to však jediná možnosť, ako Bena presvedčiť, aby zmenil názor.

Kým sa Ralph zo všetkých síl snažil nájsť vhodné slová, Kate si znova uvedomila, že títo dvaja muži sa na seba takmer vôbec nepodobajú. Jediné, čo mali spoločné, bol tmavoplavý odtieň vlasov.

Ralph zaodŕhal. „Ja... mal by som pre vás návrh. Alebo, lepšie povedané, chcel by som vás o niečo poprosiť,“ vyslovil a Kate sa pripravila na najhoršie. Lebo ak Ben jeho návrh odmietne – a to bolo podľa nej viac než pravdepodobné –, ohrozí nielen Daringham Hall, ale všetko, čo je pre ňu v živote dôležité. Potom by ho musela znenávidieť. Nie. Potom by ho naozaj nenávidela.

A ak návrh prijme?

Kate sťažka preglgla a ako tak Bena pozorovala, začínalo jej byť jasné, že ak návrh prijme, bude to pre ňu mať ešte oveľa vážnejšie následky.

1

Pred štyrmi týždňami

„Dúfam, že to nemyslíš vážne!“

Keď Ben začul z hands free telefonátu v prenajatom jaguári v Petrovom hlase zdesenie, uškrnul sa. Vonku práve zúrila letná búrka, husto pršalo a signál bol mizerný. Hlavne, že sa neprerušilo spojenie, lebo Peter telefonoval až z newyorskej kancelárie firmy Sterling & Adams Networks. Určite práve sedel za počítačom. Peter totiž večne vysedával za počítačom. Na to, aby sa dal vylákať spoza monitora, bolo treba vyvinúť takmer nadľudské úsilie. Ben vedel, ako naňho. Predložil mu holé fakty. Petrova reakcia ho neohromila, pretože s ňou rátal.

„Pete, nedramatizuj, jasné? Bude to trvať dlhšie, než sme predpokladali.“

„Dočerta! Takto sme to nenaplánovali!“ nadával Peter.

„Mal si v Anglicku zostať len tri dni, nie celý týždeň. Už som si myslel, že je po všetkom, a ty si sa rozhodol, že tam zostaneš trčať o deň dlhšie. Zajtra mi asi oznámiš, že sa plánuješ presťahovať na to zachmúrené daždivé súostrovie.“

„To sa radšej usmažím v pekle,“ odvrkol Ben a vzápätí ho rozčúlilo, že to vôbec vyslovil. Peter nemusí vedieť, ako ho tu všetko vyvádza z miery. Toho však zaujímalo Benovo predošlé vyhlásenie, takže si nevšimol zlostný podtón v jeho hlase.

„Chápeš, že najneskôr v pondelok popoludní tu musíš byť? Inak budem nútený rokovať so Stanfordom a s jeho ľuďmi bez teba. A to predsa nechceš, však?“

Ben sa zasmial. „Iba keby sa tomu nedalo vyhnúť.“ Peter je počítačový génius a vďaka jeho programátorskému talentu sa vypracovali z garážovej firmičky na medzinárodne uznávanú softvérovú firmu. S číslami, heslami, grafickými programami a internetovými platformami to vedel dokonale, medziľudské vzťahy mu však veľa nehovorili. Z toho dôvodu sa hneď na začiatku dohodli na prísnej deľbe práce: Ben bude tvárou Sterling Adams Networks a bude reprezentovať firmu na verejnosti, Peter prevezme zodpovednosť za celú technickú stránku. Zároveň však boli rovnocenní partneri, a kým bol Ben v Anglicku, firmu v New Yorku musel reprezentovať Peter. Nebolo to ideálne riešenie, ale iné sa nenašlo. Ben si totiž nebol istý, či sa pozajtra vráti. Všetko závisí od toho, čo sa stane v priebehu najbližších hodín.

„Ak to nestihnem, pošli tam Siennu. Určite to rada vezme za teba.“

Peter si odfrkol. „Určite. Len neviem, čo povie Stanford na to, že namiesto nás s ním bude rokovať naša asistentka. Si jediný, pred kým má rešpekt, a ty to veľmi dobre vieš. Keď na tom rokovaní nebudeš, neuzavrieme to s ním.“ Odmlčal sa, akoby očakával, ako ho Ben ubezpečí, že tam v pondelok stopercentne príde. Keďže tak neurobil, Peter si vyčítavo povzdychol: „Ben, ja ťa skutočne nechápem. Tak urputne si sa snažil získať tento kontrakt a teraz, keď ho máme na dosah, ani sa neráčiš dostaviť?“ Neveriacky dodal:

„Hádam ti súkromné ťahanice v tom vašom zapadákove nie sú prednejšie. Alebo sa mýlim?“

Ben vystrúhal grimasu. Peter má pravdu – ak zostane v Anglicku, ohrozí obchod so Stanfordom. Lenže táto záležitosť je dôležitejšia. Najprv ju musí vybaviť.

„Práveže sú,“ odvetil priateľovi. „Neviem presne, ako dlho mi to potrvá.“

Na druhom konci linky sa ozvalo neisté hmkanie. Peter sa však viac nevypytoval a namiesto toho zamrmlal: „Švihni si s tým.“ K tomu pripojil niečo ako pozdrav. Bohvie, čo to bol za pozdrav, no Benovi sa na Petrovi páčilo práve toto. Možno práve vďaka tomu priateľstvo s Američanom, starším o desať rokov, pretrvalo. Peter bral do úvahy fakt, že Ben nie je z tých, ktorí na verejnosti prepierajú súkromie. On bol v tejto veci rovnaký. Teraz mu bol Ben za to vďačný, lebo táto rodinná vec sa týka len jeho...

Do jaguára sa oprela víchrica a Ben mal čo robiť, aby ho neodfúklo z úzkej vozovky. Keď sa mu podarilo dostať auto pod kontrolu, prekvapene pozrel na nebo. Bolo mu jasné, že búrka naberá na sile. Ťažké, husté mračná zlovestne stmavli, na predné sklo šľahal dážď tak prudko, že stierače nestíhali. Hrmelo a blýskalo sa v čoraz kratších odstupoch. Benovi bolo jasné, že ho zastihla pravá letná hrmavica.

Zovrel volant pevnejšie. Nepísali v cestovnej príručke, ktorú si kúpil, že Východné Anglicko je najslnečnejšia oblasť Anglicka? Dnešok je asi výnimka, pomyslel si. V podstate mu to takto vyhovuje. Počasie presne vystihuje jeho náladu. Aj v mysli sa mu schyľovalo k poriadnej búrke. Čím bol bližšie k cieľu, tým intenzívnejšie ho ovládal hnev.

Podľa značiek už nebol ďaleko od cieľa. Do Salter’s Endu je to vyše troch kilometrov. To je dedina pri panskom sídle, do ktorého sa vybral.

Je sobota. V Daringham Halle asi práve večerajú. Možno už dostali list od jeho newyorského právnika a práve si lámu hlavu nad tým, aké následky bude mať pre nich celá táto záležitosť. Určite budú o jeho oznámení pochybovať a určite si myslia, že sa z toho zase nejako vyvlečú. Ben sa zlomyseľne uškrnul. Uplynulé dni si všetko do detailov popreveroval a výsledky svojich zistení teraz predloží celej podarenej camdenovskej famílii. Osobne. Pekne zoči-voči. Pôvodne plánoval, že s nimi bude komunikovať prostredníctvom právnika. Ben sa im nechcel ukazovať na oči. Víťazstvo si chcel vychutnať z diaľky. Už bol na letisku a chystal sa odletieť do New Yorku, keď si uvedomil, že to nestačí. Zrazu pocítil nutkanie osobne sa stretnúť s Camdenovcami. Chcel im hľadieť do očí vo chvíli, keď sa dozvedia, kto skutočne je a čo sa chystá podniknúť. Nešiel sa prihlásiť na odlet. Namiesto toho zamieril k priehradke, pri ktorej prenajímali autá, a vybral si najdrahšie vozidlo, ktoré mali k dispozícii. Nech všetci vidia, s kým majú dočinenia. V mysli sa mu zjavila mamina tvár. V ostatnom čase sa mu to stávalo pomerne často. Videl ju pred sebou, ako leží na posteli, malátna a bledá, poznačená rakovinou, zúfalá, že musí opustiť dvanásťročného syna. Jej zomieranie sa mu vrylo do pamäti tak bolestne, že spomienky na tie dávne chvíle dlho potláčal. Minulosť sa však nikam nestratila, hlodala mu v podvedomí až doteraz. Dovŕšil tridsaťštyri rokov a konečne sa chcel dozvedieť pravdu.

Poveril istú londýnsku súkromnú detektívnu kanceláriu, aby mu pomohla nájsť odpovede na otázky, na ktoré mu jeho matka už nestihla odpovedať. Čoskoro vyplávali na povrch prvé výsledky pátrania a Ben sa tak nahneval, že poveril právnika, aby ihneď napísal list do Východného Anglicka. Písomné dôkazy, ktoré mu kuriérom doručili do New Yorku, sa mu však zdali také chatrné, že sa okamžite rozhodol odletieť do Anglicka a celú záležitosť vybaviť osobne.

Nebo preťal blesk a vzápätí zadunel hrom. Ben zahromžil a pokúšal sa sústrediť na cestu. Búrka bola priamo nad ním. Mal pocit, akoby sa proti nemu sprisahala celá táto protivná krajina. Nielenže sa musel sústrediť na šoférovanie po nesprávnej strane, teraz oľutoval aj to, že si prenajal veľké a široké auto. Zdá sa, že všetky juhoanglické cesty sa nenápadne zužujú, takže určite by sa mu tu mizerne šoférovalo, aj keby bolo krásne počasie. Toto je vážne na porazenie. Aby toho nebolo málo, začala mu štrajkovať navigácia. Ben netušil, či to má na svedomí tento zapadákov, alebo sa pokazil palubný počítač. Na monitore navigačného prístroja sa totiž bodka, ktorá zobrazovala jeho jaguár, pohybovala po čiernej ploche. Signál bol fuč. Ako na potvoru sa mu cesta pred nosom zrazu rozdelila.

Ben zastal, vytiahol telefón a chcel spustiť aplikáciu navigácie pomocou signálu mobilného operátora. Škoda námahy. Mobil vôbec nereagoval. Ben si spomenul, že už pri telefonáte s Petrom bol signál veľmi slabý, lebo telefón mal takmer vybitý.

„To je vrchol!“ zahundral a hodil mobil na sedadlo. Potom zúfalo zízal cez husté kvapky na rozdvojenú cestu pred sebou. Netušil, ktorým smerom sa má vydať. Keďže trpezlivosť nepatrila k jeho najlepším vlastnostiam, urobil to, čo robil zakaždým, keď sa ocitol v podobnej situácii: rýchlo sa rozhodol. Zabočí doľava. Ak sa rozhodol zle, obráti sa a vráti späť.

Prešiel vyše pol kilometra a uvedomil si, že auto sa nemá ako obrátiť. Cesta sa zmenila na úzky poľný chodník, lemovaný hustým živým plotom. Ledva sa sem zmestí jedno auto, keby náhodou išiel niekto v protismere, musel by zacúvať až naspäť na rázcestie. Zlá predtucha ho ešte väčšmi rozladila. Prekliate Ang...!

„Doriti!“ Dupol na brzdu, aby nevrazil do malého žltého auta, ktoré sa mu znenazdajky vynorilo pred očami. Jaguár kľučkoval a šmýkal sa, ale Benovi sa podarilo zabrzdiť a nenabúrať do zadnej nápravy žltého auta.

Sedel za volantom ako prikovaný a čakal, kedy mu srdce prestane búchať ako zvon. Mozog sa mu opäť nakopol a uvedomil si, že auto pred ním nie je v pohybe, ale stojí. Preto doňho takmer vrazil. Nejaký idiot tu očividne zaparkoval.

Ben chcel vynadať šoférovi, keď vtom vo svetle reflektorov zbadal, že na zadnom sedadle sedia tri mladé ženy. Jedna mala krikľavo fialové vlasy. Všetky tri naňho zízali cez okno a vzrušene sa zhovárali. Mali nehodu a potrebujú pomoc?

Ben vystúpil z auta a ani si nenatiahol sako, takže košeľu mal o chvíľu úplne premočenú od prudkého dažďa. Ďalšia vrstva látky by ho nezachránila. Prešiel pár krokov k dverám vodiča.

„Hej, otvorte!“ Zaklopal na okno, za ktorým rozoznal obrysy mladej vodičky s peroxidovými vlasmi a jej tmavovlasej spolujazdkyne. Takže v aute sedelo päť mladučkých, asi dvadsaťročných dievčat. Nezdalo sa, že čakajú na pomoc. Vyzerali skôr naštvané, že ich otravuje, lebo blondínka naňho nepriateľsky zagánila, keď pootvorila okno.

„Čo by si rád, starec?“ Jej drzú otázku prerušilo hlasné zadunenie hromu, preto sa Ben sklonil k nej a zamračil sa. Nebol si istý, ale zdalo sa mu, že pod nosom má stopy bieleho prášku. A aj vyzerala zvláštne... tak akosi vyšinuto. Ako sfetovaná.

Ben sa zamračil a uvedomil si, aký je pravý dôvod, prečo dievčatá zaparkovali v úplnej tme uprostred úzkej poľnej cesty. Šnupú kokaín a nechcú, aby ich tu niekto vyrušil. Ktovie, či si mysleli, že v takomto psom počasí tadiaľto nikto nepôjde, alebo sa sfetovali už predtým, než sa tu ocitli.

Nech je pravda akákoľvek, nie je to dobrý nápad. Ani Ben v mladosti nebol žiadny anjel a dobre vedel, ako to chodí. Pravdupovediac, do ich záležitostí nemá čo strkať nos. Zaujímalo ho jediné.

„Prosím vás, mohli by ste sa pohnúť ďalej? Blokujete cestu.“

„Ale čo? A čo ak sa nepohnem?“

Peroxidová blondínka si ho drzo premeriavala a Ben s ňou strácal trpezlivosť. Nielenže mu zlyhala navigácia a netušil, či ide správne, teraz ešte aj zmokol ako pes a doťahuje sa so sfetovanými pubertiačkami. Mal toho vážne po krk.

Otrel si tvár, sklonil sa a položil ruku na strechu auta.

„Pre mňa, za mňa tu zostaňte,“ zahučal a prísne gánil na šoférku. Inokedy by asi použil svoj šarm, lebo úsmev na dievčatá vždy zaberá. Lenže celá situácia mu už išla na nervy, a tak mávol k odbočke na pole, ktorú zbadal o niekoľko metrov ďalej. „Ale ráčte sa presunúť napríklad tamto, aby som vás mohol obísť. Na rozdiel od vás sa totiž dosť ponáhľam.“

Benovi podriadení v New Yorku by ho teraz určite na slovo poslúchli. Poznali ho a vedeli by, že definitívne prestrelili. Peroxidovú blondínku to však vôbec neohúrilo. Obrátila sa k dievčatám a niečo im povedala. Ben pre šumenie dažďa nič nepočul. Vtom blondína prudko otvorila dvere, takže Ben musel odskočiť, aby ho nimi netreskla. Vystúpila a vzápätí sa z auta vysúkali aj jej spolujazdkyne. Ben sa ocitol na úzkej poľnej ceste zoči-voči piatim nie celkom triezvym babám.

„To si tu už ani v pohode nemôžeme šnupnúť lajnu? Toto nie je tvoja cesta a strč si niekam ten svoj jaguár, ty chudák!“ Blondínka vykročila k Benovi, ale ten jej neuhol. Hádam si tá sopliačka nemyslí, že sa jej zľakol?

„Chcem len v pokoji prejsť,“ trval na svojom a uprene pozeral mladej do očí. Tá sa teraz pred ním srdnato vypínala. Zmokla do nitky, ale ani si to nevšimla, rovnako ako jej kamošky, ktorým sa na telá lepili premočené lacné a vyzývavé šaty. Uprene naňho zízali a ani jedna nemala na tvári úsmev.

Ben si v duchu povzdychol. Toto nemá konca-kraja.

„Počujte, baby, nechcem sa s vami hádať,“ ozval sa zmierlivo a pokúšal sa zachovať pokoj, aj keď na to musel vyvinúť veľké úsilie. Prečo mu tie dievčatá jednoducho nedajú prednosť?

Peroxidka sa zvrtla k sfetovaným kamoškám, akoby sa chcela ubezpečiť, že dobre počula. Potom sa triumfálne zadívala na Bena.

„Ty sa s nami možno nechceš hádať, magor. Ale my si ťa teraz pekne podáme!“ skríkla a vrazila mu päsťou do žalúdka takú ranu, až prekvapene zalapal po dychu.

2

Toby zdvihol hlavu a ticho zakňučal, akoby zvonka začul nejaké podozrivé zvuky. Kate, ktorá nad ním kľačala, sa mimovoľne usmiala. Bohvie, čo airedalský teriér počul, vonku zúrila poriadna letná búrka, hromy duneli a vietor lomcoval okenicami, takže ona nič nepočula. To, že Toby na niečo zareagoval, bol dobrý znak.

„Zdá sa, že sa nám vracia do života.“ Vstala spod kozuba, kde na svojej dečke ležal chorý pes, a usmiala sa na jeho majiteľku Amandu Archerovú, ktorá sedela v kresle.

„Ste si istá?“ Stará dáma tomu nechcela veriť, pohľad mala ešte vždy ustarostený. Kate to chápala. Keď sem prišla, Toby bol v žalostnom stave. Hneď zbadala, že má všetky príznaky otravy, a musela konať veľmi rýchlo, aby ho zachránila. Liečba, našťastie, zabrala a Toby bol z najhoršieho vonku.

„Áno, som si tým celkom istá,“ prisvedčila. Sklonila sa k teriérovi na deke a poškrabkala ho po kučeravom kožuchu. „Neboj sa, fešák. Budeš v poriadku.“

Statný pes ostýchavo zavrtel chvostom a pokúsil sa Kate oblízať ruku, čo vyhodnotila ako skvelý príznak. Aj Amande sa rozžiarila od šťastia tvár, pretože konečne aj ona uverila, že Toby sa má lepšie. Trvalo to však len chvíľu a vzápätí ju začali trápiť výčitky svedomia.

„Nemala som kupovať to nové hnojivo,“ povzdychla si a nevdojak si uhládzala za ucho striebristé šediny. „Ale odkiaľ som mala vedieť, že už aj drvenú rohovinu chemicky ošetrujú?“

„To ste nemohli vedieť,“ upokojovala ju Kate a ukladala si nástroje a lieky do doktorskej tašky. „Tentoraz sa všetko dobre skončilo.“

„Ale iba vďaka vám!“ zdôraznila stará dáma. „Keby ste tak bleskovo neboli prišli...“ Do očí sa jej tlačili slzy a Kate jej povzbudivo stisla ruku.

„To je predsa samozrejmosť.“

„Nie, nie je,“ trvala na svojom Amanda. „Je sobota a vy ste napriek tomu prišli – za to vám budem navždy vďačná. Je pre nás hotovým požehnaním, že ste sa vrátili do Salter’s Endu. Keď ste Tobyho prišli zachrániť vy, vedela som, že sa vám to podarí. Vy sa nikdy nevzdávate.“

Kate potešila pochvala, ale nezdalo sa jej, že urobila niečo výnimočné. Práve preto sa stala zverolekárkou. Nemala to ľahké, lebo toto štúdium si vybrala proti vôli svojej tety a sama si ho platila. Vždy keď sa jej, tak ako dnes, podarilo zachrániť zvieratko, vedela, že to nebola márna snaha.

Rozhodnutie, že sa sem vráti, veľmi dlho zvažovala. Nie všetky spomienky na toto miesto boli pozitívne, napriek tomu mala pocit, že sem patrí. Mala rada tunajších ľudí aj okolitú krajinu a cítila sa tu bezpečne. S ťažkým srdcom odchádzala na vysokú školu, a keď jej po promócii tunajší starý zverolekár ponúkol prácu vo svojej ambulancii, neváhala ani minútu.

Amanda mala ešte vždy v očiach slzy. „Ani netušíte, ako veľa to pre mňa znamená,“ poznamenala chvejúcim sa hlasom. „Veď mi zostal už len Toby.“

Potom už nepovedala nič, ale Kate na nej videla, že sa ešte stále nezmierila s manželovou smrťou. John Archer dostal vlani infarkt. Bol správcom poľovného revíru v Daringham Halle. Odvtedy žila Amanda v horárni sama, lebo nový správca ju zatiaľ nevyužíval – chcel bývať bližšie pri dedine. Doteraz sa Kate neznepokojovala, ako to tu stará dáma zvládne sama uprostred divočiny. Má tesne po sedemdesiatke a je vitálna, ale už ju trápi reuma v kolenách a chôdza je niekedy pre ňu utrpením. Skôr či neskôr sa o ňu bude musieť niekto postarať.

„Nemohla by za vami prísť dcéra, aby vám trochu pomohla?“

Amanda pokrčila plecami. „Z Kentu to má ďaleko. Chodieva sem s vnučkou na návštevu vždy, keď má čas.“ Usmiala sa. „Nepozerajte tak na mňa, Kate. Ešte nie som bezmocná vetchá starenka. Naozaj,“ ubezpečovala ju a Kate jej len prikývla.

Chápala, že Amanda by najradšej zostala v dome, kde žila toľké roky s manželom. Obklopovali ju spomienky, ktorých sa určite odmietala vzdať. Ak raz nastane deň, keď to tu prestane zvládať, istotne sa bude môcť presťahovať do niektorého z domov v dedine. Camdenovci ich tam zopár vlastnia a určite neodmietnu pomoc vdove po bývalom správcovi revíru.

„Dobre, tak ja sa tu zavčas rána zastavím a pozriem sa na Tobyho,“ ubezpečila Amandu. „Keby náhodou...“

Za oknom sa zablyslo a zadunel hrom, až za zatriasol dom a obe ženy sa poriadne zľakli.

„Podľa mňa by ste teraz nemali ísť,“ ozvala sa Amanda s obavou v hlase. „Nech sa páči, zostaňte u mňa, kým neprejde búrka.“

Kate pozrela na hodinky. „To je od vás milé, ale nemôžem. Musím sa zastaviť na Daringham Halle.“ Bolo to dosť súrne. Anna, neter Ralpha Camdena, mala žrebnú kobylku a Kate ju mala ísť skontrolovať už popoludní. Uprednostnila Tobyho a oni tam na ňu určite čakajú. „Ešte vám pomôžem pozatvárať okenice.“

„Netreba. Nechávam ich otvorené,“ odporovala jej Amanda a Kate sa zamračila, lebo podľa nej to nebol dobrý nápad.

„Je to tak bezpečnejšie,“ trvala na svojom a nemyslela len na vyčíňanie počasia. Nedávno tu na okolí šarapatili zlodeji a vykradli niekoľko domov a bytov. Nielenže rabovali, ešte aj zničili kompletné zariadenie a vyplienili ich. Polícia predpokladá, že páchatelia by mohli byť aj ozbrojení a neváhali by použiť násilie. Doteraz sa nestalo, že by pri vykrádačkách boli doma aj obyvatelia domov, ale človek nikdy nevie, čoho sú zločinci schopní.

Toby sa zdvihol a zaskučal, tentoraz hlasnejšie a dlhšie, akoby chcel potvrdiť Katine obavy. Bola si istá, že keby vládal, vyskočil by a utekal k dverám. Keďže sa priotrávil, sklonil hlavu na dečku a zatvoril oči. Kate sa rozhodla, že skôr než sa vydá na cestu, radšej pozatvára vonkajšie okenice a skontroluje dom. Toby v tomto stave totiž rozhodne nemohol poriadne zastávať funkciu strážneho psa.

Amanda jej ani nestačila oponovať a už bola pri dverách a rýchlo si natiahla topánky a obliekla vetrovku.

Vonku lialo ako z krhly a víchrica zúrila tak silno, že ju takmer vietor zvalil, keď sa pokúšala pozatvárať masívne starodávne okenice. Napokon sa jej podarilo pribuchnúť aj poslednú a s úľavou si vydýchla, keď začula, ako ju Amanda zvnútra zahasprovala.

Obehla celý dom a na rohu zastala ako prikovaná, lebo vo svetle blesku zbadala temnú postavu, ktorá sa prikrčene zakrádala k horárni.

Benovi sa ledva podarilo otvoriť oči. Asi na chvíľu omdlel, lebo keď sa stonajúc prebral, zistil, že leží v kríkoch na kraji cesty. Sám ako prst. Dievčiská sa vyparili, preč bolo ich auto aj jeho jaguár, ktorý si asi „požičali“.

Bol z toho v riadnom šoku. Nechápal, ako je možné, že sa naňho chladnokrvne a brutálne vrhli mladé žaby a takto ho doriadili. Skočilo naňho všetkých päť naraz, buchnátovali ho a kopali. Asi mal šťastie, že po prvej rane do hlavy odpadol na zem. Inak by ho asi neprestali mlátiť a možno by ho boli ubili na smrť. Netušil, prečo zdrhli, ale boli nenávratne preč a poriadne ho zmasakrovali.

Opatrne si ohmatal natrhnutú krvácajúcu peru a zastonal, lebo zacítil bodavú bolesť v oblasti rebier. Dostal priveľa buchnátov do hrudníka, a keď vystrel chrbát, ťažko sa mu dýchalo. Nemohol poriadne stúpiť na ľavú nohu, asi mu dochrámali koleno.

Chvíľu tam len tak stál a cez hustý dážď zízal na polia a lesy, ktoré ho obklopovali. Potom si od srdca zanadával, aby sa vyzúril, lebo sa nechtiac ocitol uprostred búrky na prekliatej, Bohom zabudnutej anglickej poľnej ceste bez auta.

A to nebolo to najhoršie. V jaguári mal všetky veci: kufor, mobil, peniaze, doklady, kópie dokumentov, ktoré chcel ukázať Camdenovcom. Všetko bolo fuč. Komplet všetko!

Čo si teraz počne? Hneval sa sám na seba, že si tak veril a totálne podcenil tie agresívne baby. Cez šľahajúce blesky sa snažil zorientovať v tmavej krajine. Neznášal, keď sa ocitol v bezvýchodiskovej situácii. Musí sa odtiaľto čo najskôr dostať. Mal by sa vydať smerom k najbližšej dedine alebo aspoň k nejakému statku a odtiaľ zavolať policajtov. Mizernou útechou mu bolo presvedčenie, že mladé delikventky sa v jeho nápadnom prenajatom aute ďaleko nedostanú.

Po pravej strane cesty sa rozprestierali polia a na ľavej hustý les. Vidí dobre?

Ben prižmúril oči a zízal do čiernočiernej tmy, ktorú chvíľami osvetľovali jasné blesky. Zrazu sa mu zazdalo, že uprostred lesa zbadal svetlo. Pri troche šťastia by to mohli byť osvetlené okná domu, ktorý nebude ďaleko.

Odhodlal sa zariskovať, zišiel z cesty a vydal sa za svetlom krížom cez les. Až keď bol v pohybe, zistil, aký je dobitý, v kolene ho pichalo pri každom kroku a musel ísť v predklone, aby vôbec mohol dýchať. To všetko komplikoval hustý dážď, ktorý bol síce pod stromami menej citeľný, tie zato praskali a kvílili v zúriacej víchrici a Ben sa musel uhýbať pred padajúcimi konármi.

Ponáhľal sa, ako vládal, a čím bol bližšie k svetlu, tým väčšmi v ňom klíčila nádej, že sa naozaj približuje k obývanému domu. Napokon pred sebou na čistine uvidel dvojposchodovú horáreň obklopenú viacerými menšími kôlňami.

Svetlo presvitajúce cez okná zrazu zoslablo, lebo ktosi pravdepodobne zatvoril okenice, ale aj tak videl obrysy domu. Posledné kroky už kráčal po vydláždenej príjazdovej ceste, takže sa prestal potkýnať.

Nechápal síce, ako niekto môže žiť na takom odľahlom mieste, no nikdy predtým nezažil takýto pocit. Akoby sa blížil k najútulnejšiemu príbytku na svete.

Dokrivkal k Land Roveru zaparkovanému pred horárňou a vydal sa k vchodovým dverám. Ešte zopár krokov a konečne si oddýchne. Takže aj naňho sa napokon usmiala šťastena...

„Stojte!“ zvrieskol naňho ženský hlas.

Ben prekvapene zastal a vystrel sa v celej svojej výške. V búrke a v prítmí videl postavu pred sebou len veľmi nejasne, na čistinke sa naňho znova lial hustý dážď, preto urobil ešte jeden krok vpred k neznámej a až potom zbadal, že zdvihla ruku.

„Hej! Čo robíš?“

Dostal do hlavy poriadnu ranu niečím tvrdým. Zahmlilo sa mu pred očami a prepadol sa do temnoty bezvedomia.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Prológ

1

2