Stefanie Pintoffová

ÚNOS

Copyright © 2015 by Stefanie Pintoff

Maps copyright © by David Lindroth, Inc.

All rights reserved.

Translation © 2016 by Matúš Kyčina

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Hostage Taker (Bantam Books, New York 2015) preložil Matúš Kyčina.

Redigoval Ladislav Sokol.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 897. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4735-2

Na pamiatku Jaka – ktorý mal rád dobré príbehy.

A ešte Craiga – ktorý veril, že taký napíšem.

Prológ

Čím si sa previnil? Ja to už viem.

Pozri si súbory na priloženom kľúči. Uvidíš, čo je v hre a koľko riskuješ.

V prvom okamihu budeš chcieť zavolať políciu. NEROB TO!

Potom sa rozhodneš zavolať priateľovi. Ani to by nebolo rozumné.

Uvedom si tri veci:

1. Tým, čo ma poslúchajú, neubližujem.

2. Nezabíjam, ak si to niekto nezaslúži.

3. Rob, ako kážem, a ja ochránim to, na čom ti záleží.

Prvá časť

Prvá kapitola

Cristina Silvová nikdy veľmi neverila.

Ako dieťa neverila na jednorožcov ani na Ježiška. Potom vyrástla a neverila na zázraky. Ani na čary. Ani na mýtus o americkom sne. Odjakživa tušila, že viera v Boha je strata času.

Nejakú vieru však predsa len poznala. Tú, čo si osvojila u Anonymných alkoholikov. Ak nedokážete veriť, aspoň sa podľa toho správajte.

Keď teraz zo schodov Katedrály svätého Patrika hľadela smerom k Piatej avenue, túžila veriť zo všetkých síl. Pretože nič iné ako viera jej už nepomôže.

Spravila krok a niekoľkokrát zažmurkala. Do očí sa jej tlačila voda. Pršalo. Voda pretekala cez diery v lešení, čo sa vypínalo vysoko nad ňou. Svitalo, no zimná obloha bola temná a ulice ponorené v hmle. Ledva videla niekoľko blokov ulice.

Opustenej.

Poobzerala sa okolo seba v nádeji, že narazí na nejaké známky života, no nijaké nenašla. Ak si toto mesto občas zdriemlo, nepochybne tak spravilo pred svitaním.

Začula, ako sa za ňou zabuchli masívne bronzové dvere. Niekoľko ton kovu s reliéfom svätcov ju teraz oddeľovalo od ostatných nešťastníkov, čo ako ona prišli do Kaplnky Panny Márie krátko po odomknutí.

Voľba padla na ňu, no dôvod netušila. Odkiaľ ju asi sleduje?

Krv jej búšila v sluchách ako príboj a prehlušila aj nápory vetra a dažďa, ktoré jej bičovali tvár.

Po Piatej avenue sa náhlil premočený chodec skrčený pod zeleným dáždnikom.

Otvorila ústa, no nevyšiel z nich ani hlások.

„Pomoc!“ zašepkala.

Okoloidúci si ju nevšimol. V hustom daždi nemal čas obzerať si gotické vežičky a bohato zdobenú mramorovú fasádu. Nehovoriac o žene v žltom plášti do dažďa a s drevenou tabuľkou, na ktorej sa vynímal jasnočervený nápis Pomoc.

Spravila ďalší opatrný krok.

Okolo prešiel ďalší dáždnik, tentoraz čierny. Nasledovali dve autá. Nikto nespomalil.

Zavolajte niekoho, prosila v duchu. Ohláste bláznivú ženskú, čo postáva v daždi. Rovno pred svätým Patrikom, dôležitým orientačným bodom, obľúbenou turistickou destináciou a útočiskom hriešnikov.

Ďalší krok. Vykrútila krk a hľadela cez medzery v lešení. Sleduje ju?

Ešte jeden krok.

Slzy sa jej zmiešali s dažďom. Domyslela si, že katedrála je symbol. Oznam na tabuľke takisto. Dokonca aj vynútená spoveď bola len symbolická. A hoci nikdy neverila, bála sa, že teraz bude musieť symbolicky zomrieť.

A iba Boh vedel, čo to má symbolizovať.

V tom istom okamihu, o jeden blok ďalej, Angus MacDonald vystupoval na rohu Päťdesiatej druhej a Piatej avenue z autobusu a skočil pritom rovno do mláky. Navyše mu začalo tiecť do údajne nepremokavej bundy, a tak pridal do kroku.

Aspoň sa pokúsil. Ale pre kĺbovú artritídu sa nohy občas odmietali riadiť príkazmi. Ktokoľvek tvrdí, že duch ovláda hmotu, zrejme ešte neoslávil šesťdesiate štvrté narodeniny.

Angus v podstate nič nevidel, iba z času na čas začul vŕzganie semaforov, čo sa kývali vo vetre. Centrum bývalo ráno tiché, no škaredé počasie z neho spravilo mesto duchov.

Vtom sa z hmly vynoril muž v pláštenke NYPD. Uprostred bloku prešiel na druhú stranu a náhlil sa ku katedrále. Zrejme nechcel zmeškať rannú omšu.

To Angusovi pripomenulo, že by si mal pohnúť, aby ani on neprišiel neskoro. Zabočil a prešiel cez ulicu.

Policajt však došiel iba do polovice schodov a zastal.

Stála tam akási žena. Len tak. Jej žltá pláštenka sa vynímala aj v porovnaní s prečačkanou mramorovou fasádou. Angus prižmúril oči. Mohla mať okolo dvadsaťpäť rokov. Pôsobila vystrašene a dokonca si nevšimla muža v policajnom plášti. Akoby tam duchom ani nebola.

Stála ako prikovaná a hľadela pred seba. Policajt sa začal obzerať, či niekoho čaká.

Nikoho však nezazreli. Videli iba dážď a hmlu a občas zadné svetlá prechádzajúceho taxíka. A, pravdaže, Angusa.

Policajt pokrútil hlavou, akoby sa nič nedalo robiť, a vošiel do kostola.

Bol to veľký chlap s okrúhlou červenou tvárou, dobrých sto osemdesiatpäť a stodesať kíl. Nepochybne sa viac hodil na chytanie zločincov než upokojovanie rozrušených žien.

Angus sa zmieril s tým, že príde neskoro. Mladé ženy rady preháňajú. Akoby videl svoju vlastnú neter – stála by tam navlas rovnako s nejakým pochabým nápisom, len aby upútala pozornosť po škaredom rozchode.

„Hej, slečna, nechcete sa postaviť tak, aby na vás nepršalo?“ zakričal.

Od prekvapenia takmer podskočila.

Musel ju vytrhnúť z úvah, pretože nebol ten typ, čo naháňa strach. S jeho čiernou zvráskavenou pokožkou, kučeravými prešedivenými vlasmi a objemným pivným bruškom mohol v správnom kostýme ísť za Mikuláša.

Vystrel ruku, aby jej pomohol, no keď sa nehýbala, vykročil k dverám a striasal zo seba kvapky ako mokrý pes.

Žena sa ani nepohla, no nespúšťala z neho oči.

„Ja som Angus. Ako sa voláte?“ schoval ruky do vreciek na vetrovke.

Neodpovedala, no stále ho sledovala. Akoby mu chcela niečo povedať, ale nemohla.

„Povedzte mi, ako sa voláte. To predsa nie je také ťažké, mám pravdu?“

Do pláštenky sa oprel vietor a strhol jej kapucňu. Dlhé vlasy v okamihu nasiakli vodou, no ani teraz sa nijako nesnažila chrániť.

„Prechladnete,“ vyčítal jej. „Poďte dnu.“

Znova bez odpovede. Naklonila hlavu, akoby niečomu načúvala, lenže jediný zvuk, čo sa široko-ďaleko ozýval, bol šum dažďových kvapiek dopadajúcich na mramorové schody.

„Čochvíľa sa začne omša,“ pokračoval. „Čokoľvek sa pokazilo, alebo vás naštvalo, pohovoríme si o tom dnu, v teple a v suchu.“

Pozrela nad seba na lešenie.

„Vravíte, že hľadáte pomoc,“ ukázal na ceduľku. „Pomôžem vám, ale musíte ísť so mnou dnu.“

Skúsila zdvihnúť ruku, no zasekla sa. Až vtedy si Angus všimol, že ceduľku má k zápästiu priviazanú drôtom.

V žalúdku sa mu rozhostila čudná predtucha. To si predsa nemohla spraviť sama.

Vysoko nad mrakodrapmi sa zablyslo a ozval sa hrmot. Niečo v atmosfére sa zmenilo.

Musel zohnať pomoc. Teraz by sa mu zišiel ten policajt. Stisol kľučku na bronzových dverách a zatlačil.

Nepohli sa ani o centimeter. Ani keď tlačil z celej sily.

Pred rannou omšou by určite nemalo byť zamknuté a navyše pred chvíľou vošiel dnu ten chlap. Niečo tu nesedelo.

Usiloval sa pokojne myslieť. Ten, kto jej to spravil, musí byť v katedrále. Ale to nič. Policajt bol poriadny kus chlapa. Určite to zvládne. On by sa mal sústrediť na to, čo je vonku.

Otočil sa k žene.

Zabodla sa doňho očami.

Snažil sa rozlúštiť tichú prosbu, ktorá sa v nich zračila, keď jej na čele začala tancovať červená bodka. Ako keď učil algebru a používal laserové ukazovadlo.

A vtom bolo po nej.

Výstrel bol tichý a trafil presne do čela. Padla na kolená, zrazu bolo všade veľa krvi a miešala sa s vodou na schodoch.

Pocítil tupú bolesť v hlave, hoci si jasne uvedomoval, že jeho nezasiahli.

Nohy mu vypovedali poslušnosť a padol vedľa nej.

Telo a krv, ozývalo sa mu v hlave, kým vyťahoval z vrecka telefón.

Slová z omše, ktorá mu ušla. Nemalo sa to stať.

Dažďom nasiaknuté ulice zostali tiché a pokojné. Konečne našiel mobil a roztrasenou rukou naťukal 911.

Trvalo sedem minút, kým dorazila pomoc. Žena stále stískala ceduľku pripevnenú drôtom.

Ubehlo ďalších deväť minút, kým si príslušník niečo všimol.

Oznam totiž obsahoval aj správu.

Prosba o pomoc bola určená verejnosti, na druhej strane však bol lepiacou páskou pripevnený odkaz.

Policajt ho nepochopil, ale mal dosť rozumu, aby to okamžite nahlásil.

Druhá kapitola

O niekoľko desiatok blokov ďalej, v tichej mestskej štvrti, ktorú rovnako ako centrum bičoval dážď, položila Eve Rossiová kameň na hrob svojho nevlastného otca. Mal výročie. Bol to zvyk, ktorý nikdy celkom nepochopila. Ktosi jej povedal, že kameň symbolizuje večné a trvalé spomienky. Počula aj verziu, podľa ktorej zaháňa zlých duchov. Jedna povera dokonca vravela, že taký kúsok dokáže udržať dušu v našom svete. Ako keby Zev Berger túžil iba po tom, aby sa tu motal ako duch.

Eve ani jednej verzii neverila.

Zev však dodržiaval isté zvyky, preto ona dodržala tento a trochu si ho prispôsobila. Namiesto obyčajného kameňa doniesla mušľu z jeho obľúbenej pláže – odľahlého miesta v južnej časti Long Islandu, kde hniezdili kulíky a divé vlny sa zarezávali do hradby čiernych skál. Mušle z lastúrnikov boli krásne, hoci netradičným spôsobom. Fialové a krémové odlesky sa dokonale vtelili do nepravidelnej zrnitej štruktúry. Zakaždým mala pocit, že tie farebné ryhy pocíti, no povrch mušle bol na dotyk hladký. Presne ako Zev, ostrieľaný veterán CIA, ktorý nikdy nestrácal hlavu, no im – jej a matke – vždy rád ustúpil. Postávala v daždi. Nemodlila sa a ani v duchu neodriekala príhovor. Spomínala. Poznala ho dosť dobre, a preto vedela, že by sa nejako dohodli. Pod pochmúrnou decembrovou oblohou sa minulosť miešala s prítomnosťou.

Prešla štyrmi z piatich štádií zármutku. Najprv to odmietala pripustiť, potom ho obviňovala, dohadovala sa s Bohom, o ktorom si ani nebola istá, či v neho verí, a napokon sa s tým naučila žiť. Teraz to už musela iba prijať.

Prijatie je dar, ktorý sa neujde každému, poúčal ju chlapík v Novom Dillí.

Také záležitosti šli mimo ňu. Každučká bunka v tele sa však bránila faktu, že je navždy preč. Nedokázala zájsť k nemu domov ani zdvihnúť telefón advokátovi. Len čo ho pred troma mesiacmi pochovali, nasadla na lietadlo do Ríma a odvtedy sa nezastavila.

Zev odišiel s toľkými tajomstvami, že by sa za to nehanbila ani Šeherezáda. Eve chcela rozlúštiť aspoň tie najdôležitejšie. Túžila pochopiť čriepky z jeho života a potrebovala dať jeho smrti zmysel. Začala v Benátkach a Madride. Potom sa presunula do Paríža a Brúgg. Nasledovali Mníchov, Praha, Amsterdam, Kodaň a nakoniec Atény a Šanghaj. Až keď dorazila do Hongkongu a so stiahnutým žalúdkom pozorovala v parku mužov, ako hrajú ma džong – ako kedysi Zev –, uvedomila si, že odpovede, po ktorých tak veľmi túži, sa nachádzajú doma.

Preto sa vrátila do New Yorku a navštívila cintorín. To už niečo znamenalo.

Zavrela dáždnik a kráčala preč. Konečne prestalo pršať, no vo vzduchu sa stále vznášala hmla a teplota klesala. Zakrútila sa do sivej vetrovky a pokračovala popri Riverside Drive.

Ak nepočítala seba, na cintoríne nikto nebol. V opare však zazrela dvoch mužov, ktorí kráčali jej smerom.

Nemala dôvod považovať ich za hrozbu. Na každom cintoríne sú predsa stovky hrobov, a tým aj rovnaké množstvo potenciálnych trúchliacich. Čo na tom, že tí dvaja prišli tak skoro?

Mimovoľne však zrýchlila. Plavé vlasy si začesala za ucho. Nenápadne sa obzrela.

Muži kráčali smerom na juh. Stočila sa na východ.

Kútikom oka zazrela, že aj oni zmenili smer.

Títo sem rozhodne neprišli roniť slzy.

Rýchlo pohľadom prešla okolie – najprv vľavo a potom vpravo.

Okrem nich nikde nikoho.

Znova zrýchlila. Kráčali za ňou a postupne sa približovali. Ešte raz zabočila a sledovala, čo spravia.

Teraz už mierili priamo k nej. Kráčali s istotou. Mierne vyduté miesta pri páse naznačovali, že sú ozbrojení. Policajti, zhodnotila.

Čo od nej chcú?

Nezastavila, no ďalej ich pozorovala.

Ten vľavo bol v civile. Niekoľko dní sa neholil. Kedysi bol v perfektnej forme, no začínal mäknúť. Krok mal však stále pevný a hoci neprichádzal v uniforme, určite to bol človek z terénu.

Ten napravo bol nahladko oholený a ako zo škatuľky. Kráčal hneď za svojím kolegom. Naučený nevytŕčať z davu. Nepochybne FBI.

Dvojica, ktorá spolupracuje – príklad interakcie bezpečnostných zložiek. Vo svete po jedenástom septembri štandard.

Kiežby sa jednoducho vyparili. Veľmi dobre však vedela, že sa to nestane, a tak spomalila a nechala, aby ju dobehli.

Prvý sa ozval ten z policajného zboru. „Agentka Rossiová? Volám sa Rick Connor a toto je agent Chris Anders.“ Connor jej pred očami zamával preukazom, kým Anders rozopol sako a ukázal odznak FBI. „Musíme vás požiadať, aby ste šli s nami.“

Zastala. „Nie som v službe.“

„Je to dôležité.“

„Nie som v službe,“ zopakovala. „Úmrtie blízkej osoby. Musíte nájsť niekoho iného.“

„Sme tu na príkaz veliaceho dôstojníka,“ nástojil Anders. „Chce sa s vami stretnúť.“

„Henry?“ zdvihla obočie. Jej postoj k veliacemu dôstojníkovi Henrymu Maovi sa v ničom nelíšil od postoja ku kameňom na hroboch – dodržiavala zvyky, prípadne plnila rozkazy, len ak ich považovala za dôležité. Niežeby si ho nevážila alebo opovrhovala jeho prácou. Bol to však politik, a preto sa mu nedalo veriť. „Veliacemu odkážte, že ma to mrzí, ale nie som k dispozícii.“

„Je to naliehavé.“

Rozbúchalo sa jej srdce. Naliehavé znamenalo, že to nie je osobné. Eve bola jedináčik zosnulých rodičov, takže nikomu nechýbala. Anders neplytval zdvorilosťami, a tak prešla k veci. „Ako naliehavé?“

„Zomrela mladá žena.“

„Sú aj iní...“

„Musíte to byť vy. Cestou vám to vysvetlím.“ Ukázal na neoznačený sedan pod kopcom. V hmle ho takmer nebolo vidieť.

„Ako ste ma našli?“

„Je to naša práca. Teraz potrebujeme, aby ste vy urobili svoju.“

„Nie som na výplatnej páske.“ Vláda ponúkala trinásť dní platenej dovolenky. Ona si vzala šesťnásobok, ibaže neplatenej, a nemala v úmysle končiť. „Okrem toho mám stretnutie,“ ukázala na hodinky.

Medzitým Connor vytiahol z vrecka cigaretu, zapálil si a zhlboka potiahol. Akoby túžil viac po nikotíne než po kyslíku. „Nejde iba o to, že zomrela. Vaša prítomnosť je vyslovene nevyhnutná.“

„Z akého dôvodu?“

„Rukojemníci. Domnievame sa, že obeť bola rukojemníčkou a môže ich byť viac.“ Connora to očividne veľmi netrápilo, bol to ten typ policajta, čo stratil všetky ambície. Plnil si povinnosť a popritom odpočítaval minúty do skončenia pracovného času, týždne do letnej dovolenky a roky do penzie.

„Domnievať sa nie je to isté ako vedieť.“

„Je to zložité,“ odbil ju a hľadel na ňu, akoby ona bola jeho najväčší problém.

Eve krútila hlavou. Zložité prípady nepotrebovala a ešte menej túžila po rukojemníckych drámach. Kedysi patrila k najlepším vyjednávačom FBI v New Yorku, ale to už neplatilo.

Teraz sa venovala menej závažným úlohám a prácu hodila za hlavu. Nie, na tomto nechce mať nijaký podiel.

„Viac ako rok som nič podobné neriešila. Obráťte sa na rukojemnícky tím.“ Rukojemnícky tím FBI patril k najlepším podobne ako ten, čo podliehal NYPD.

Tentoraz prehovoril Connor. „Stalo sa to pri Katedrále svätého Patrika.“

Tým ju zaujal, hoci to nedala najavo. „V správach nič nebolo.“ Doma mávali zapnuté aj tri prijímače naraz, aby Zev mohol sledovať rôzne kanály. Ďalšia tradícia, ktorú prevzala.

„Novinári to zatiaľ nevedia, no mali ste dostať šifrovanú správu s podrobnosťami.“

Vytiahla telefón a zistila, že hovorí pravdu, hoci tento aparát využívala iba na súkromné účely. Otvorila dokument a rýchlo prebehla prvú stranu. Naozaj to bolo zložité.

„Kedy sa únosca zabarikádoval?“

„Úvodné hlásenie sme dostali deväť minút po siedmej. Krátko po tom, čo zomrela prvá obeť.“

„Ako sa to stalo?“

„Strelné poranenie. Vzali sme do väzby podozrivého, no podľa všetkého je čistý. Strela prišla odniekiaľ z lešenia, čo je pomerne zložitý terén.“ Connor odhodil ohorok a ten ešte chvíľu dymil, kým ho nezašliapol opätkom.

„Uzavreli ste okolie?“

„Nepriedušne. NYPD a niekoľko členov z rukojemníckeho tímu stanovili hranicu. Dnu ani von sa nedostane ani noha.“

„Totožnosť obete?“

„Pracujeme na nej.“

Jej záujem ochabol a telefón strčila naspäť do vrecka. „Som mimo hry a navyše nemám čas.“

„Pretože si potrebujete zabehať? Podľa mňa to nie je dosť dobrý dôvod.“ Connorov úsmev ju rozčuľoval.

„Odkedy ma FBI špehuje?“ obrátila sa k Andersovi.

„Od novembra,“ mykol plecami. „Padli ste do oka lampasákom. Nešlo im do hlavy, prečo zrazu toľko cestujete. A či sa plánujete vrátiť.“

„Môžete dať vyjednávačovi moje číslo. Ak na niečo prídem, rada sa podelím.“ V skutočnosti však nemala záujem nič riešiť.

„Nepochopili sme sa,“ krútil Anders hlavou. „Pokojne sa môže stať, že hlavným vyjednávačom budete vy.“

„To neprichádza do úvahy,“ odbila ho. Naposledy to nevyšlo a zomreli nevinní ľudia. Jedenásť vrátane detí. Skúsenosť, ktorú nehodlala opakovať.

Connor si ju unavene premeral pohľadom. „Dnu môže byť niekoľko osôb, ktoré potrebujú inú odpoveď.“

„Mrzí ma to,“ odpovedala a pustila sa opačným smerom.

„Únosca nechal oznam.“

„Dajte to niekomu inému.“

„Nemôžeme,“ kričal za ňou.

„Prečo?“ opýtala sa, no nezastala.

„Pretože si vás vyžiadal.“

TAJNÉ

IDOCQ ZÁZNAM A3065277

status: člen na neplatenom voľne po úmrtí blízkej osoby

Evangeline Rossiová

Prezývka: Eve

Vek: 34

Rasa/národnosť: beloška/talianska

Výška: 167 cm

Hmotnosť: 53 kg

Farba očí: orieškovohnedá

Farba vlasov: blond

Súčasná adresa: 348 západná Päťdesiata siedma ulica (Hell´s Kitchen)

Záznam v registri trestov: bez záznamu

Pole pôsobnosti: behaviorálna a kriminálna expertíza s dodatočnou špecializáciou v kinetike a paralingvistike, skúsená vyjednávačka

Vzdelanie: Univerzita Yale, magisterské a postgraduálne štúdium klinickej psychológie ukončené v roku 2003

Osobné záznamy

Rodina: matka – Annabella, zosnulá

nevlastný otec – Zev Berger, nedávno zosnulý, niekdajší príslušník CIA

biologický otec – neznámy

Manžel/iné dôležité osoby: neznáme

Vierovyznanie: agnostik

Záujmy: slovné hlavolamy, pianistka na koncertnej úrovni, rekreačná vytrvalostná bežkyňa so štyrmi ukončenými maratónmi

Osobnostný profil

Silné stránky: Nevlastný otec bol agentom CIA, preto je oddaná svojej práci a dôkladne ju pozná. Úprimne presvedčená, že robí svet lepším. Inštinkt a vzdelanie jej umožňujú hlboké porozumenie kriminálneho správania, ktoré vysoko prevyšuje schopnosti väčšiny príslušníkov v podobnom veku a s jej skúsenosťami.

Slabé stránky: Perfekcionistka. Rada má veci pod kontrolou, a preto nie je jednoduché jej veliť.

Osobitné poznámky: Časté migrény spôsobené stresom, nedostatkom spánku a nadmernou konzumáciou kofeínu. Údajne zvládnuteľné bežnou liečbou. Kríza sebadôvery spustená neúspešným vyjednávaním, ktoré vyústilo do niekoľkých obetí (prípad číslo 175137662). Od rozpustenia jednotky Vidocq na neplatenej dovolenke.

*Hodnotenie vyhotovil a spracoval veliaci dôstojník Henry Ma. Len na internú potrebu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Prológ

Prvá časť

Prvá kapitola

Druhá kapitola