Anna Todd

AFTER WE FELL

Copyright © 2014 by Anna Todd

Translation © 2016 by Adriana Sýkorčinová

Cover design © Zero Werbeagentur, München

Picture by FinePic®, München

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu After we fell

(Gallery Books, New York 2014)

preložila Adriana Sýkorčinová.

Redigovala Ľuba Nitrová.

Obálku podľa originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s. – YOLI, Bratislava, v roku 2016

ako svoju 898. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4739-0

Venujem J.,

ktorý ma miluje spôsobom,

o akom väčšina ľudí len sníva.

A všetkým Hardinom sveta,

ktorí si zaslúžia,

aby aj ich príbehy boli rozpovedané.

Prológ

Dívala som sa do povedomej tváre neznámeho a v mysli mi ožívali spomienky.

Keď som ako malá česávala vlasy svojej blond barbine, často som si želala byť tou bábikou. Barbie sa to podarilo: bola krásna, vždy s upraveným účesom, vždy presne taká, aká mala byť. Rodičia sú na ňu iste hrdí, hovorievala som si. Jej otec bol síce ktoviekde, ale pravdepodobne bol dôležitým šéfom nejakej spoločnosti, ktorý cestoval po svete, aby zabezpečil rodinu, zatiaľ čo matka sa doma starala o rodinu a domácnosť.

Barbinin otec sa nikdy domov nevpotácal opitý a s krikom. Barbie sa nemusela pred jeho hulákaním na matku a rozbíjaním riadov ukrývať v skleníku. A ak aj náhodou nejaké malé, ľahko vysvetliteľné nedorozumenie spôsobilo medzi rodičmi hádku, Barbie mala ešte vždy Kena. Svojho dokonalého plavovlasého priateľa, ktorý jej robil spoločnosť... dokonca i v skleníku.

Barbie bola dokonalá, takže i jej život s dokonalými rodičmi bol dokonalý.

Otec, ktorý ma opustil pred deviatimi rokmi, stál teraz predo mnou, špinavý a vyziabnutý. Nemal nič spoločné s tým mužom, ktorým by mal byť, s tým, na ktorého som sa pamätala. Hľadel na mňa, na tvári sa mu zjavil úsmev. Vynorila sa mi ďalšia spomienka.

Otec v tú noc, keď od nás odišiel... kamenná tvár mojej matky. Neplakala. Len tam stála a čakala, kým otec za sebou zatvorí dvere.

V tú noc sa zmenila. Už to viac nebola tá istá milujúca matka. Stala sa z nej neprívetivá, odmeraná a nešťastná žena.

Ale aspoň zostala pri mne, keď on sa rozhodol odísť.

Prvá kapitola

Tessa

„ O co?“ Napriek známym hnedým očiam, ktoré na mňa uprene hľadeli, muž stojaci predo mnou predsa nemôže byť môj otec.

„Tessinka?“ Hlas mu znel hlbšie, než ako som si ho pamätala spred mnohých rokov.

Hardin sa ku mne otočil, oči mu planuli. Potom znovu pozrel na môjho otca.

Môj otec. Tu, v tejto zlej štvrti, oblečený v handrách.

„Tessinka? Si to naozaj ty?“ spýtal sa.

Stála som tam ako primrznutá. Opilcovi s tvárou môjho otca som nemala čo povedať.

„Tessa...“ Hardin mi položil ruku na plece v snahe podnietiť ma k nejakej reakcii.

Urobila som k neznámemu krok. Usmial sa. Hnedú bradu mal prešedivenú, ani úsmev už nemal taký biely a čistý, aký som si pamätala... Ako len mohol takto skončiť? Všetka nádej, ktorú som si uchovávala, že sa môj otec dokázal zmeniť k lepšiemu, tak ako sa to podarilo Kenovi, sa vyparila. Zistenie, že tento muž je skutočne mojím otcom, ma zabolelo viac, než by som čakala.

„Som to ja,“ povedal ktosi. Po chvíli som si uvedomila, že tie slová vyšli z mojich úst.

Podišiel ku mne a objal ma. „Nemôžem tomu uveriť! Si to ty! Hľadal som...“

V reči ho zarazil Hardin, ktorý ho odo mňa odtiahol. Ustúpila som, neistá, ako sa vlastne zachovať.

Pohľad neznámeho – môjho otca – teraz ostražito a v skepse skákal medzi mnou a Hardinom. Uvítala som, keď sa mu zakrátko vrátila nenútenosť a odstup.

„Hľadal som ťa celé mesiace,“ povedal a rukou si pretrel čelo.

Zanechala mu na ňom špinavú šmuhu.

Hardin sa postavil predo mňa, pripravený udrieť. „Bola som tu,“ riekla som potichu, vykúkajúc spoza Hardinovho pleca. Bola som mu vďačná za túto ochranu, no uvedomila som si, že z toho všetkého musí byť zmätený.

Otec sa k nemu obrátil a chvíľu si ho premeriaval odhora až dolu. „Fíha. Noah sa teda riadne zmenil.“

„Nie,“ povedala som, „to je Hardin.“

Otec sa okolo neho prešuchtal o čosi bližšie ku mne, čo v Hardinovi vyvolalo nervózne napätie. Teraz, keď som mala otca bližšie, vnímali ho aj moje čuchové bunky.

To, že si pomýlil Hardina s Noahom, musel spôsobiť buď alkohol, ktorým mu páchol dych, alebo vedľajšie účinky požívania alkoholu. Hardin a Noah boli dva absolútne protiklady, ktoré sa nedali ani porovnať. Otec mi prehodil ruku cez plecia. Hardin na mňa pozrel, no ja som mu ľahkým pokrútením hlavy naznačila, aby nič nepodnikal.

„Kto to je?“ Otcova ruka na mne spočívala nepríjemne dlhý čas, zatiaľ čo Hardin tam len stál a vyzeral, akoby bol pred výbuchom – možno ani nie z hnevu, napadlo mi. Skôr len netušil, čo povedať či spraviť.

Tak to sme už dvaja. „Je to môj... Hardin je môj...“

„Priateľ. Som jej priateľ,“ dopovedal Hardin za mňa.

Mužove hnedé dúhovky sa rozšírili, keď konečne vzal na vedomie Hardinovu prítomnosť.

„Teší ma, Hardin, ja som Richard.“ Vystrel pred seba špinavú ruku, aby si ju potriasol s Hardinovou.

„Ehm... aj mňa teší.“ Hardin bol očividne veľmi... nesvoj.

„Čo vás dvoch priviedlo do týchto končín?“

Využila som túto príležitosť, aby som od otca trochu odstúpila. Postavila som sa vedľa Hardina, ktorý sa znovu spamätal a pritiahol si ma k sebe.

„Hardin si bol dať niečo vytetovať,“ odvetila som mechanicky.

Moja myseľ nedokázala pochopiť, čo sa to práve deje.

„Aha... Takže tak. Aj ja som tam už bol.“

Pred očami sa mi mihali obrazy otca, ako si každé ráno pred odchodom do práce dáva kávu. Vtedy ani zďaleka nevyzeral takto, nerozprával takto a stopercentne vtedy nemal tetovanie. Vtedy dávno, keď som ešte bola jeho malým dievčatkom.

„Hej, môj kamarát Tom tetuje.“ Otec si vytiahol rukáv bundy, aby nám ukázal lebku, ktorá mu zdobila predlaktie.

Spočiatku sa mi to na otcovi zdalo nepatričné, ale čím dlhšie som sa na tetovanie pozerala, tým väčšmi sa mi videlo, že možno ani nie. „Och...“ povedala som len.

Celá situácia nebola vôbec príjemná. Tento muž bol môj otec, ktorý opustil moju matku i mňa. A teraz stál predo mnou... podgurážený. A ja som nevedela, čo si mám o tom myslieť.

Časť môjho ja sa tešila – tá malá časť, ktorú som si v tejto chvíli nechcela pripustiť. Odkedy som sa od matky dozvedela, že sa vrátil, tajne som dúfala, že ho znovu uvidím. Viem, že to znie smiešne – priam hlúpo – ale svojím spôsobom sa zdal byť lepší než v minulosti. Pil a možno bol bez domova, ale chýbal mi viac, než som si uvedomovala. Možno len prežíval ťažké obdobie. Kto som ja, aby som súdila človeka, o ktorom nič neviem?

Pozerala som naňho, vnímala som ulicu okolo nás. Zdalo sa mi bizarné, že život okolo plynie ďalej, akoby sa nič nestalo, hoci ja by som odprisahala, že čas sa zastavil v okamihu, keď sa otec tackavo zjavil pred nami.

„Kde bývaš?“ spýtala som sa.

Hardinov pohľad, ktorý nespúšťal z otca, akoby to bol nebezpečný predátor, prezrádzal pripravenosť brániť sa.

„Momentálne si niečo hľadám.“ Otec si znovu utrel čelo, tentoraz rukávom.

„Och.“

„Pracoval som v Raymarku, ale prepustili ma,“ povedal.

Názov Raymark som už tuším počula. Myslím, že sa tam niečo vyrába. Otec pracoval pri páse?

„A čo máš nové ty? Je to už, koľko... päť rokov?“

Cítila som, ako Hardin vedľa mňa stuhol. „Nie, je to už deväť rokov,“ povedala som.

„Deväť rokov? Prepáč mi to, Tessinka,“ povedal, slabiky mu kde-tu splývali. Zakaždým, keď ma nazval Tessinka, pichlo ma pri srdci. Tak ma volal kedysi, keď bolo ešte všetko v poriadku. Vtedy, keď si ma vysadil na plecia a utekal so mnou po našom malom dvorčeku. Vtedy, keď ešte žil s nami. Nevedela som, aký postoj k nemu teraz zaujať. Chcelo sa mi plakať, pretože som ho tak dlho nevidela, chcelo sa mi smiať nad iróniou tohto stretnutia, a chcelo sa mi naňho nakričať za to, že ma opustil. Pohľad naňho vo mne vyvolával zmätok. V mojej pamäti to bol opilec, lenže vtedy to bol opilec agresívny, nie usmievavý, ktorý ukazuje svoje tetovania a podáva si ruky s mojím priateľom. Možno sa zmenil a je z neho lepší človek...

„Mali by sme ísť,“ ozval sa Hardin a stále pozeral na otca.

„Je mi to vážne ľúto. No nebola to len moja vina. Tvoja matka... vieš, aká je.“ Otec v obhajobe mával pred sebou rukami. „Theresa, prosím, daj mi šancu,“ prosíkal.

„Tessa...“ zatiahol Hardin výstražne.

„Počkaj minútku,“ požiadala som otca. Chytila som Hardina za rameno a odviedla som ho kúsok ďalej.

„Čo zamýšľaš, doparoma? Nechceš hádam skutočne – “ spustil.

„Je to môj otec, Hardin.“

„Je to ožran a bezdomovec,“ vyprskol podráždene.

Z Hardinových drsných, ale pravdivých slov sa mi oči zaliali slzami. „Nevidela som ho deväť rokov.“

„Presne tak – pretože od vás odišiel. Je to strata času, Tessa.“ Hardinov pohľad smeroval na môjho otca stojaceho za mnou.

„To je mi jedno. Chcem si ho vypočuť.“

„To by si asi mohla,“ prikývol. „Nechystáš sa ho predsa rovno pozvať do bytu, alebo tak.“

„Ak budem chcieť, tak ho pozvem. A ak bude chcieť ísť, tak pôjde. Je to aj môj byt,“ vyhŕkla som. Pozrela som na otca. Stál tam v ufúľaných šatách, s očami sklopenými na betón pod nohami. Kedy spal naposledy v posteli? Kedy sa naposledy riadne najedol? Pri tom pomyslení mi bolo úzko na duši.

„To nemyslíš vážne, že ho chceš priviesť k nám domov?“ Hardin si prepletal prsty vlasmi v známom geste frustrácie.

„Nie aby s nami býval – len na dnes večer. Mohli by sme uvariť večeru,“ navrhla som. Otec zdvihol zrak, vyhľadal môj pohľad a usmial sa na mňa. Odvrátila som sa.

„Večeru? Tessa, je to ožran, ktorý na teba takmer desať rokov kašľal... a ty mu chceš variť večeru?“

Zahanbená Hardinovým vzplanutím som si ho pritiahla k sebe za golier a tichým hlasom som k nemu prehovorila. „Je to môj otec, Hardin, a s matkou sa nestýkam.“

„To neznamená, že sa musíš stýkať s týmto chlapom. Toto sa neskončí dobre, Tess. Si vždy k ľuďom milá, aj keď si to nezaslúžia.“

„Toto je pre mňa dôležité,“ naliehala som. Skôr než som stihla poukázať na iróniu Hardinovej poznámky, jeho pohľad zmäkol.

Vzdychol si a nespokojne sa poťahoval za korienky rozstrapatených vlasov. „Došľaka, Tessa, toto sa neskončí dobre.“

„Nemôžeš vedieť, ako sa to skončí, Hardin,“ zašepkala som a pozrela som na otca, ktorý si rukami prihládzal bradu. Hardin mohol mať, samozrejme, pravdu, ale cítila som voči sebe samej povinnosť pokúsiť sa tohto muža spoznať, alebo si aspoň vypočuť, čo mi chce povedať.

Podišla som späť k otcovi.

„Nechcel by si ísť k nám na večeru?“ spýtala som sa ho. Hlas sa mi nevdojak mierne rozkolísal.

„To naozaj?“ zvolal a tvárou mu preblesla nádej.

„Áno.“

„Dobre! Tak dobre!“ Otec sa usmial. Na kratučkú chvíľu sa pred mojimi očami mihol muž, akého som si pamätala – tým myslím muža, ktorý neholduje alkoholu.

Hardin cestou k autu nepreriekol ani slova. Vedela som, že sa hnevá a chápala som, prečo sa hnevá. No vedela som aj to, že jeho otec sa dokázal zmeniť k lepšiemu – je hlavou univerzity, prepánajána! Je odo mňa naozaj také bláznivé dúfať, že podobnú zmenu uzriem aj u svojho otca?

Blížili sme sa k autu, keď otec zvolal:

„No teda – to je vaše? To je Capri, ak sa nemýlim? Model z konca sedemdesiatych rokov?“

„Ehm,“ bolo jediné, čo Hardin zo seba vycedil, a usadil sa za volant.

Otec, našťastie, ďalej nepátral po dôvodoch úsečnosti Hardinovej odpovede. Rádio ticho hralo. Len čo Hardin naštartoval, obaja sme siahli po gombíku, aby sme pridali na jeho hlasitosti v nádeji, že hudba pohltí rozpačité ticho.

Celou cestou do bytu som premýšľala, ako tento vývoj udalostí prijme matka. Z tých úvah mi po chrbte behali ľahké zimomriavky, radšej som začala myslieť na svoj blížiaci sa odchod do Seattlu.

Myslieť na Seattle bolo takmer ešte horšie než myslieť na matku, pretože som stále netušila, ako mám odchod do Seattlu predostrieť Hardinovi. So zatvorenými očami som sa hlavou oprela o okno. Na ruke som zacítila dotyk Hardinovej teplej dlane a nervy sa mi začali upokojovať.

„Páni, tu bývate?“ Otec zo zadného sedadla zalapal po dychu, keď sme zastali pred bytovým komplexom.

Hardin ku mne vyslal nenápadný pohľad, ktorý hovoril: „A je to tu!“

„Áno, nasťahovali sme sa pred pár mesiacmi,“ odvetila som.

Vo výťahu ma Hardin strážil pohľadom, až mi z toho zrumeneli líca. Zdvihla som naňho kútiky úst, aby som ho v jeho postoji trošku obmäkčila. Asi to zabralo, ale byť vo svojom domácom prostredí s týmto prakticky neznámym človekom bolo skutočne natoľko nepríjemné, až som začala ľutovať, že som ho pozvala. Lenže už bolo neskoro.

Hardin odomkol dvere bytu. Vošiel dnu, ani sa len neotočil, a okamžite sa bez slova stratil v spálni.

„Hneď sa vrátim,“ povedala som otcovi. Otočila som sa a nechala som ho stáť samého na chodbe.

„Neprekážalo by, keby som použil kúpeľňu?“ zavolal za mnou.

„Samozrejme, že nie. Je na konci chodby,“ povedala som a hodila som rukou k dverám kúpeľne niekde za sebou.

Vošla som za Hardinom. Sedel na posteli a vyzúval si topánky.

Pozrel na dvere a naznačil mi, aby som ich zavrela.

„Viem, že sa na mňa hneváš,“ poznamenala som potichu a pristúpila som k nemu.

„Hnevám.“

Chytila som mu tvár do rúk a palcami som mu hladila líca. „Nehnevaj sa.“

Môj nežný dotyk prijímal so zatvorenými očami. Cítila som, ako ma jeho ruky objali okolo drieku. „Ublíži ti. Ja sa len snažím tomu zabrániť.“

„Nemôže mi ublížiť – čo také by mi mohol spraviť? Tak dlho som ho nevidela.“

„Teraz sa tam možno prehrabáva v našich veciach a plní si vrecká,“ zafunel Hardin. Musela som sa zasmiať. „To nie je smiešne, Tessa.“

Vzdychla som si a zdvihla som mu bradu, aby sa na mňa pozrel.

„Nemohol by si sa prestať mračiť a vidieť v tom aj niečo dobré? Som z toho nadmieru popletená aj bez toho, aby si hundral a ešte to zhoršoval.“

„Nehundrem. Snažím sa ťa len chrániť.“

„Nepotrebujem, aby si ma chránil – je to môj otec.“

„Nie je to tvoj otec...“

„Prosím?“ Palcom som mu prešla po spodnej pere. Tvrdý výraz v tvári sa mu uvoľnil.

Znovu si vzdychol, až napokon povedal: „Tak dobre, navečerajme sa teda s ním. Bohvie, či v poslednej dobe jedol aj niečo iné než to, čo našiel na smetisku.“

Úsmev mi vyprchal z pier, ktoré sa teraz proti mojej vôli rozochveli. Hardin si to všimol.

„Prepáč mi to. Neplač.“ Zasa vzdychol. Od chvíle, čo sme pred tetovacím štúdiom narazili na môjho otca, neprestával vzdychať. Vidieť Hardina v obavách – i keď podfarbených hnevom, tak ako všetko ostatné, čo kedy robil – len prispievalo k pocitu neskutočnosti celej situácie.

„Všetko, čo som povedal, som myslel vážne, ale budem sa snažiť ovládať.“ Zdvihol sa na nohy a pobozkal ma na kútik úst.

„Poďme nakŕmiť žobráka,“ zamrmlal ešte vo dverách, čím mi na nálade veľmi nepridal.

Muž v našej obývačke vyzeral, akoby tam spadol z oblakov, keď sa obzeral okolo seba a pohľadom prechádzal po knihách na policiach.

„Idem pripraviť večeru. Nechceš si pozrieť televíziu?“ navrhla som mu.

„Môžem ti pomôcť?“ ponúkol sa.

„Uhm, dobre,“ ponuku som prijala so slabým úsmevom. Otec sa pobral za mnou do kuchyne. Hardin zostal v obývačke. Držal si odstup, tak ako som predpokladala.

„Nechce sa mi veriť, že si už taká veľká a nebývaš už doma,“ ozval sa otec.

Otvorila som chladničku, že vyberiem paradajky a pritom som si rýchlo usporadúvala rozbehané myšlienky.

„Chodím na vysokú, na WCU. Hardin tiež,“ odvetila som. O jeho črtajúcom sa vyhadzove som sa z pochopiteľných dôvodov nezmienila.

„Vážne? Na WCU? Fíha.“ Otec sa posadil k stolu. Všimla som si, že špina z jeho rúk zmizla. Vyčistil si aj šmuhu na čele a podľa vlhkého miesta na pleci som si domyslela, že si tam čistil z trička nejakú škvrnu. Aj on bol nervózny, čo mi pomáhalo lepšie znášať vlastnú nervozitu.

Takmer som mu porozprávala o Seattli a o tom, akým vzrušujúcim smerom sa bude môj život uberať, no najskôr sa o tom musí dozvedieť Hardin. Otcovo znovuobjavenie sa bude znamenať ďalšiu obchádzku na mape mojich plánov. Naozaj netuším, koľko problémov ešte zvládnem uniesť, kým mi môj život nevypadne z rúk a nepristane mi pri nohách.

„Je mi ľúto, že som ťa celý ten čas nemohol mať na očiach.

Vždy som vedel, že to niekam dotiahneš.“

„Pretože si tu nebol,“ povedala som stroho. Tie slová ma zamrzeli, sotva som ich vyslovila, ale nevzala by som ich späť.

„Viem, ale som tu teraz a rád by som ti to vynahradil.“

Tie jednoduché slová boli v skutočnosti trochu kruté, pretože vo mne vyvolali nádej, že otec napokon možno nie je taký zlý. Že azda len potrebuje pomoc, aby prestal piť.

„Stále... stále piješ?“

„Stále.“ Otec si skúmal chodidlá. „Nie tak veľmi. Viem, že teraz to možno tak nevyzerá, ale niekoľko posledných mesiacov som sa nemal najlepšie... to je všetko.“

Vo dverách kuchyne sa zjavil Hardin. Videla som, že bojuje sám so sebou, aby zostal ticho a dúfala som, že to dokáže.

„Pár ráz som sa stretol s tvojou matkou.“

„Naozaj?“

„Hej. Nechcela mi povedať, kde si. Vyzerá veľmi dobre,“ povedal. Otcove poznámky na adresu matky mi nepadli dobre. V hlave sa mi prehrával jej hlas, ktorý mi pripomínal, že tento muž nás opustil. Že tento muž je príčinou toho, prečo je dnes taká, aká je.

„Čo sa stalo... medzi vami dvoma?“ Do panvice som vložila kuracie prsia. Sledovala som, ako olej prská a fŕka z panvice a čakala som na odpoveď. Po takej osobnej a náhlej otázke som sa nechcela otočiť a pozerať mu do tváre, no nedokázala som sa na to nespýtať.

„Skrátka sme sa k sebe nehodili. Ona chcela vždy viac, než som jej mohol dať. Sama ju poznáš, vieš, aká dokáže byť.“

To som vedela, ale odmietavý tón, akým o nej hovoril, mi bol aj tak proti srsti.

Horúci zemiak viny som hodila späť do otcových rúk, keď som sa k nemu rýchlo otočila a spýtala som sa: „Prečo si nezavolal?“

„Volal som – nikdy som neprestal volať. Na každé narodeniny som ti posielal darček. Nepovedala ti to, však?“

„Nie.“

„Ale je to pravda – robil som to. Celý ten čas si mi strašne chýbala. Nemôžem uveriť, že tu teraz predo mnou stojíš.“ Vstal a s očami prežiarenými svetlom a s trasúcim sa hlasom ku mne vykročil. Nevedela som, ako zareagovať. Toho muža som už ani nepoznala, ak vôbec môžem povedať, že som ho niekedy poznala. Hardin vošiel do kuchyne a zastal medzi nami ako bariéra. Zase raz som s vďačnosťou prijala jeho zásah. Nevedela som, čo si o tom všetkom myslieť, a potrebovala som si uchovať od toho človeka fyzickú vzdialenosť.

„Viem, že mi nemôžeš odpustiť.“ Otec takmer zavzlykal. Bolo mi ho ľúto.

„Tak to nie je. Len potrebujem čas, aby som si zvykla, že si sa opäť zjavil v mojom živote. Veď ťa ani nepoznám,“ povedala som mu. Otec prikývol.

„Ja viem, ja viem.“ Znovu si sadol k stolu a nechal ma pripravovať večeru.

Druhá kapitola

Hardin

Tessin nechutný darca spermií zhltol dva taniere jedla, takmer sa pritom ani nenadýchol. Nepochyboval som, že ako človek žijúci na ulici bol vyhladovaný.

Nie žeby som nesúcitil s ľuďmi, ku ktorým sa osud obrátil chrbtom a ocitli sa v ťažkej životnej situácii – lenže tu konkrétne šlo o opilca, ktorý odišiel od svojho dieťaťa, a s takým som nesúcitil ani na sekundu.

Po jedle sa nalogal vody a rozžiarene pozrel na moje dievča.

„V kuchyni sa teda vieš zvŕtať, Tessinka.“

Ak ho ešte raz budem počuť, ako ju nazýva tým menom, vyletím z kože.

„Ďakujem,“ usmiala sa, pretože ona je milá. Videl som, že tie jeho táraniny sa jej pomaly dostávajú pod kožu a vypĺňajú citové pukliny, ktoré po sebe zanechal, keď ju ako dieťa opustil.

„Myslím to úprimne, možno by si ma niekedy mohla tento recept naučiť.“

A kde si ho asi chceš pripravovať? Vo svojej neexistujúcej kuchyni?

„Prečo nie,“ povedala Tessa a vstala, aby po sebe odložila tanier, pričom vzala odrazu aj môj.

„Môžem už ísť. Ďakujem za večeru,“ povedal Richard – Dick – a vstal.

„Nie, môžeš... môžeš tu dnes zostať, ak chceš, a ráno ťa odvezieme... domov,“ povedala pomaly, keďže si nebola istá, aké slová by mala v jeho prípade použiť.

Ja som si však bol istý v tom, že to, čo sa deje, sa mi vôbec, ale vôbec nepáči.

„To by bolo výborné,“ povedal Dick, šúchajúc si ramená.

Pravdepodobne ho už, chmuľa bláznivého, svrbela túžba po poháriku.

Tessa sa usmiala. „Super. Prinesiem zo spálne vankúš a nejaké prikrývky.“ Na chvíľu zastala pohľadom na mne a na svojom otcovi. Zrejme si všimla, ako sa cítim, pretože sa spýtala: „Vy dvaja to tu chvíľku zvládnete, však?“

Tessin otec sa zasmial. „Jasné, aj tak ho chcem trošku spoznať.“

No, to si len myslíte.

Tessa zachmúrene sledovala, ako sa tvárim, a pomalým krokom vyšla z izby. Zostali sme v kuchyni sami.

„Tak povedz, Hardin, kde si sa zoznámil s mojou Tessou?“ spýtal sa. Počul som, ako Tessa zatvára za sebou dvere a ešte pár sekúnd som počkal, aby som mal istotu, že nás nebude počuť. „Hardin?“ oslovil ma znovu.

„Niečo si vyjasnime,“ vyštekol som a nahol som sa k nemu cez stôl. Prekvapene na mňa hľadel. „Nie je to vaša Tessa – je moja. A ja veľmi dobre viem, o čo vám ide, tak nech vám ani na chvíľu nenapadne myslieť si, že ma obalamutíte.“

V ľahkej defenzíve zdvihol pred sebou ruky. „Nejde mi o nič, ja – “

„Čo chcete, peniaze?“

„Čože? Nie, pravdaže nechcem žiadne peniaze. Chcem mať len vzťah so svojou dcérou.“

„Mali ste na jeho budovanie deväť rokov. Tu ste teraz len preto, že ste na ňu náhodou narazili na poondiatom parkovisku. Tak sa netvárte, akoby ste ju našli, pretože ste ju nehľadali,“ vrčal som naňho a predstavoval som si, ako ho držím pod krkom.

„Viem.“ Krútil hlavou a hľadel k zemi. „Viem, že som urobil mnoho chýb a chcem ich odčiniť.“

„Ste ožran – aj teraz sedíte v mojej kuchyni opitý. Ožrana spoznám na prvý pohľad. Nemám žiaden súcit s chlapom, ktorý opustil rodinu a ani za deväť rokov nebol schopný dať si život do poriadku.“

„Viem, že to myslíš dobre a som šťastný, že chrániš moju dcéru, ale tentoraz to nemienim pokaziť. Chcem ju len spoznať... a teba tiež.“

Mlčky som sa snažil schladiť si hlavu.

„V jej prítomnosti sa správaš podstatne príjemnejšie,“ poznamenal potichu.

„Vy ste v jej neprítomnosti podstatne horší herec,“ kontroval som.

„Máš plné právo nedôverovať mi, ale daj mi šancu, kvôli nej.“

„Ak jej akýmkoľvek spôsobom ublížite, zabijem vás.“ Asi by som mal pociťovať výčitky, že sa Tessinmu otcovi takto vyhrážam, cítil som však len hnev a nedôveru k tomuto ničomnému opilcovi. Inštinkty mi velili ochraňovať ju, nie súcitiť s neznámym notorikom.

„Neublížim jej,“ prisľúbil.

Prevrátil som oči a odpil som si vody z pohára.

Zrejme pod vplyvom domnienky, že tou vetou všetko vyriešil, pokúsil sa o vtip: „V tomto rozhovore by sme mali hrať opačné úlohy, nemyslíš?“

Nevenoval som mu pozornosť a pobral som sa do spálne. Musel som zmiznúť skôr, než sa vráti Tessa a nájde ma, ako hrdúsim jej otca.

Tretia kapitola

Tessa

Vankúš, prikrývku a uterák som už mala v rukách, keď sa do spálne prihnal Hardin.

„Tak čo sa stalo?“ spýtala som sa.

Čakala som, že vybuchne, čakala som, že ma zahrnie sťažnosťami za to, že som otca pozvala do bytu bez toho, aby som sa s ním najskôr poradila.

Hardin si ľahol na posteľ, až potom na mňa pozrel. „Nič. Posilňovali sme svoj vzťah. Potom som mal pocit, že som s naším hosťom strávil už dosť príjemného času, tak som prišiel sem.“

„Len mi, prosím, nepovedz, že si sa k nemu správal príšerne.“ Otca som sotva poznala. To posledné, čo som chcela, bolo zvýšené napätie.

„Ruky som držal pri tele,“ povedal Hardin a zavrel oči.

„Tak mu teda odnesiem prikrývku a ospravedlním sa za tvoje správanie. Ako obyčajne,“ prehodila som namrzene.

Otec sedel v obývačke na dlážke a pohrával sa s dierami na svojich džínsoch. Keď začul, že som vošla, zdvihol oči.

„Môžeš sedieť na pohovke,“ povedala som mu a zložila som kôpku z náručia na bočnú opierku pohovky.

„Ja... nechcel som ti ju zašpiniť,“ povedal otec a od zahanbenia sa mu zmenili farby v tvári. Prišlo mi ho veľmi ľúto.

„Netráp sa pre to... môžeš sa tu osprchovať a Hardin tu má určite nejaké veci, do ktorých sa môžeš na noc prezliecť.“

Bez toho, aby na mňa pozrel, sa pokúsil o protest. „Nechcem vás využívať.“

„To nič nie je, vážne. Prinesiem ti nejaké oblečenie, zatiaľ si choď dať sprchu. Tu máš osušku.“

„Ďakujem,“ povedal s chabým úsmevom. „Tak rád ťa znovu vidím. Bolo mi za tebou veľmi smutno... a tu ťa mám.“

„Mrzí ma, ak bol k tebe Hardin nepríjemný. On ma len...“

„... chráni?“ dokončil moje slová.

„Hej, tak nejako. Niekedy si nedáva servítku pred ústa.“

„To je v poriadku. Som chlap, také niečo vydržím. Dáva tak na teba pozor, a ja mu to nevyčítam. Nepozná ma. Ani ty ma nepoznáš. Pripomína mi niekoho, koho som kedysi poznal...“ Otec zmĺkol a usmial sa.

„Koho?“

„Mňa... Bol som presne ako on. Nemal som rešpekt pred nikým, kto si ho nezaslúžil a prevalcoval som každého, kto mi vošiel do cesty. Aj ja som bol prchký, pri každej maličkosti som vybuchol – líšime sa len v počte tetovaní, má ich oveľa viac než ja.“ Otec sa zasmial. Zvuk jeho smiechu vdýchol život spomienkam, na ktoré som už dávno zabudla.

Tešila som sa z pocitu, ktorý do mňa vošiel a usmievala som sa s ním, až kým nevstal a nevzal si uterák. „Prijímam tvoju ponuku a idem si dať tú sprchu.“

Povedala som mu, že veci na prezlečenie mu položím pred dvere kúpeľne.

Hardin ešte stále ležal v izbe na posteli, oči zatvorené, nohy pokrčené v kolenách.

„Šiel sa osprchovať. Povedala som mu, že si môže obliecť nejaké tvoje veci.“

Hardin sa posadil. „A to už prečo?“

„Pretože nemá žiadne oblečenie.“ Vykročila som k posteli, s rukami natiahnutými pred sebou, aby som ho upokojila.

„Prirodzene, Tessa, pokojne mu daj moje oblečenie,“ povedal nevrlo. „Nemal by som mu ponúknuť aj moju stranu postele?“

„Okamžite s tým prestaň. Je to môj otec. Chcem len vyskúšať, kam to povedie. To, že ty nedokážeš odpustiť svojmu otcovi, ešte neznamená, že musíš sabotovať moje pokusy nadviazať aspoň nejaký vzťah s otcom,“ odvetila som rovnako príkro.

Hardin zo mňa nespúšťal pohľad. Zelené oči sa mu zúžili, nepochybne pre ten vnútorný boj, akým sa snažil zdržať sa vyslovenia odporných slov, ktorými ma zasypával v duchu.

„Lenže o to tu nejde. Si skrátka príliš naivná. Koľko ráz ti to mám opakovať? Nie každý si zaslúži tvoju dobrotu, Tessa.“

„Len ty, však?“ povolili mi nervy. „Ty si jediný, komu mám odpúšťať a kto má v prípade pochybností nárok na prezumpciu neviny? Tých rečí už mám dosť a navyše je to od teba pekne sebecké.“ Prehrabávala som sa v jeho spodnej zásuvke, až kým som nevytiahla tepláky. „A vieš čo? Radšej budem naivka, ktorá vidí v ľuďoch to dobré, než aby som bola ku každému hnusná a predpokladala, že ma chcú využiť.“

Schmatla som ešte tričko a ponožky a vyrútila som sa von. Pred kúpeľňovými dverami, kam som šla položiť šatstvo, som cez zvuk tečúcej vody začula otcov pospevujúci si hlas. Spomenula som si, ako mi matka vravela o otcovom speve a ako ju vždy otravoval, ale mne sa to zdalo veľmi milé.

V obývačke som opäť zapla televízor a ovládač som položila na stolík, aby sa nebál prepnúť na čokoľvek, čo bude chcieť. Pozerá vôbec niekedy televízor?

Dala som do poriadku kuchyňu a nechala som mu vyložené nejaké zvyšky večere pre prípad, že by mal ešte hlad. Kedy sa naposledy poriadne najedol? napadlo mi znovu.

Z kúpeľne stále doliehal zvuk pustenej sprchy, zrejme sa horúcej vody nemohol nabažiť. Pomyslela som mi, že sa asi už dlho nekúpal.

Keď som sa konečne vrátila do spálne, Hardin sedel na posteli s novým koženým zakladačom na kolenách. Prešla som okolo neho, ani som sa nepokúsila vyhľadať jeho pohľad, ale vtom som na ruke pocítila jeho zovretie, ktoré ma zastavilo.

„Môžem s tebou hovoriť?“ spýtal sa ma a pritiahol si ma medzi kolená. Zakladač rýchlo odložil, aby nám nezavadzal.

„Nech sa páči, hovor.“

„Prepáč mi, správal som sa ako idiot. Ale ozaj neviem, čo si mám o tom všetkom myslieť.“

„O čom všetkom? Nič sa predsa nezmenilo.“

„Ale zmenilo. Mám v dome chlapa, ktorého ani jeden z nás poriadne nepozná a ktorý sa po všetkých tých rokoch chce s tebou zbližovať. Niečo mi na tom nesedí a poznáš ma – inštinktívne idem vždy do defenzívy.“

„Rozumiem, čo mi chceš povedať, ale nemôžeš predo mnou viesť tie odporné reči – napríklad nazývať ho žobrákom. To sa ma naozaj dotklo.“

Otvoril mi dlane a prsty si preplietol s mojimi. Pritiahol ma k sebe ešte bližšie. „Prepáč mi to, bejby, je mi to vážne ľúto.“ Zdvihol si naše ruky k ústam a pomaly mi bozkával hánky, jednu za druhou. Pod dotykom jeho teplých pier sa môj hnev roztápal.

Nadvihla som obrvu. „Takže skončíš s tými surovými poznámkami?“

„Áno.“ Obrátil mi ruku a prstom kopíroval ryhy na mojej dlani.

„Ďakujem.“ Sledovala som, ako Hardinov dlhý prst putuje hore mojím zápästím a potom späť k špičkám prstov.

„Ale dávaj si naňho pozor, dobre? Pretože nebudem váhať ani okamih a – “

„Nevyzerá na to, že by mi od neho niečo hrozilo, nemyslíš? Chcem povedať, zdá sa mi milý,“ povedala som potichu, aby som prekazila jeho nepochybne násilím hroziace varovanie.

Hardinove prsty sa zastavili. „Ja neviem, možno máš pravdu, zdá sa milý.“

„Nebol milý, keď som bola malá.“

V Hardinových očiach sa blýskalo, keď na mňa pozeral, ale hlas si udržal pokojný tón. „Nehovor mi o tom, prosím, keď ho mám takto na dosah ruky. Naozaj sa maximálne snažím ovládať, tak neprilievaj olej do ohňa.“

Posadila som sa mu do lona. Hardin si aj so mnou v náručí ľahol na chrbát.

„Zajtra je veľký deň,“ povedal a vzdychol.

„Hej,“ šepla som mu do pleca. Zahniezdila som sa v jeho teple. Na zajtra bolo naplánované zasadanie vo veci jeho vylúčenia za napadnutie Zeda. Zajtrajšok asi nebude najúspešnejší deň nášho života.

Náhle som si spomenula na správu, ktorú mi poslal Zed a prebehol mnou záchvev paniky. Nečakané stretnutie s otcom pred tetovacím štúdiom mi ju úplne vytesnilo z pamäti. Čakali sme na Steph a Tristana, keď sa mi telefón rozvibroval vo vrecku. Hardin na mňa mlčky hľadel, kým som si správu čítala. Našťastie sa nevypytoval, o čo ide.

Potrebujem s tebou zajtra ráno hovoriť, medzi štyrmi očami, prosím, písal Zed.

Netušila som, čo si o tom myslieť. Nebola som si istá, či by som sa vôbec mala so Zedom stretnúť vzhľadom na to, že Tristanovi povedal, že Hardina bude žalovať. Dúfala som, že to povedal len preto, aby naňho spravil dojem, aby si udržal tvár. Nevedela som, čo si počnem, ak sa Hardin dostane do problémov – do skutočných problémov. Mala by som Zedovi odpovedať, ale stretnutie s ním, či rozhovor len vo dvojici, asi nebol najlepší nápad. Hardin má už aj tak dosť starostí, nepotrebuje, aby som mu pridávala ďalšie.

„Počúvaš ma?“ zacítila som Hardinovo štuchnutie. Z bezpečia jeho objatia som k nemu zdvihla oči.

„Nie, prepáč.“

„Čo ti chodí po rozume?“

„Všetko – zajtrajšok, tvoje obvinenie, vylúčenie zo školy, Anglicko, Seattle, môj otec...“ povzdychla som si. „Všetko.“

„Ale na to zasadnutie so mnou pôjdeš, však?“ Hovoril síce pokojne, ale nervozitu v hlase neukryl.

„Ak chceš, aby som šla,“ povedala som.

„Potrebujem, aby si šla.“

„Tak tam teda budem.“ Potrebovala som zmeniť tému, tak som povedala: „Stále nemôžem uveriť, že si si dal spraviť to tetovanie. Ukáž mi ho ešte raz.“

Jemne ma zo seba skotúľal, aby sa mohol obrátiť. „Zdvihni mi tričko.“

Dvíhala som mu okraj trička, až kým som mu neobnažila celý chrbát. Potom som odlepila biely obklad, ktorý zakrýval čerstvo vytetované slová.

„Na obklade je trochu krvi,“ povedala som s obavou.

„To je normálne,“ odvetil. Tón jeho hlasu prezrádzal pobavenie nad mojou nevedomosťou.

Prstom som obchádzala začervenanú kožu a očami som sa vpíjala do tých dokonalých slov. Toto tetovanie, ktoré si dal urobiť pre mňa, bude odteraz mojím najobľúbenejším Hardinovým tetovaním. Dokonalé slová – slová, ktoré majú pre mňa, a očividne aj preňho, taký význam. Škoda, že na ne padá tieň novinky o mojom odchode do Seattlu, ktorý pred ním stále zatajujem. Poviem mu o tom zajtra, len čo sa dozvieme výsledok rozhodovania o jeho vylúčení. Stokrát som si sľúbila, že zajtra mu to už poviem. Čím dlhšie to budem odkladať, tým viac ho to nahnevá.

Table of Contents

Start

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola