Lucy Robinson

THE DAY WE DISAPPEARED

Copyright © 2015 by Lucy Robinson

Translation © 2016 by Miriam Ghaniová

Slovak edition © 2016 by Ikar

LUCY ROBINSONOVÁ

Deň, keď sme zmizli

Z anglického originálu The Day We Disappeared

(Penguin Books, New York 2015) preložila Miriam Ghaniová.

Redigovala Ľubica Janeva.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 882. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4674-4

Nič sa nevyrovná pocitu slobody, čo človek cíti,

keď cvála na koni v skoré letné ráno.

Túto knihu venujem svojej mame Lyn, bez ktorej

by som ten pocit možno nikdy nezažila.

Dievčatko sedí na okraji poľa a dlhé trsy prériovej trávy ho šteklia na brade. Vo vzduchu cítiť vôňu sedmokrások. Okolo krku mu z nich visí retiazka. Voňajú kyslou miazgovou vôňou, čo pripomína pokazené mlieko a búrku. Oprie sa o kamenný múr a sleduje chrobáčika, ktorý putuje po jeho holennej kosti. Celé pole sa len tak hemží chrobákmi. Chrobákmi a žiarivo zelenými steblami trávy s drobnými chĺpkami, ktoré príjemne šteklia na pokožke.

Slnko sa šplhá vyššie na oblohu. Chcelo by sa pohnúť, sadnúť si pod staré buky na druhej strane poľa, pozerať sa na ich šumiace zelené listy pripomínajúce kaleidoskopy a obdivovať hrčovité korene, pod ktoré sa dá skryť pri hre na skrývačku.

Matka dievčatka je stále v lese. Túži ju ísť hľadať a prinútiť, aby pokračovali v hre, no nemôže. Uvedomuje si, že musí zostať pri stene, skryté v dlhej tráve, kým sa matka nevráti. Nevie však prečo.

Neskôr pôjdu na jablká a upečú jablčník, mrežovník, nech sa už volá akokoľvek.

Ovonia si predlaktie. Vonia zvláštne, slezom a teplom. Rozmýšľa, ako dlho bude musieť ešte čakať, kým sa niečo stane. Táto hra sa dievčatku nepáči.

V strede lúky, na miestach, kde je tráva nižšia, kvitnú sedmokrásky a zvláštne sa trbliecu v neústupčivej páľave slnka. Dievčatko si želá, aby radšej nenavrhlo hrať sa na schovávačku.

Z hĺbky lesa začuje ďalší strašidelný zvuk a rozplače sa.

Prvá kapitola

KATE

Zmätene som si premeriavala stodolu.

Znútra vôbec nevyzerala ako stodola.

Namiesto stajne to bola biela štvorcová miestnosť s posteľou a nálepkou PONÍKY na skrini. Sklamal ma aj plagát Marka Waverleyho, môjho nového zamestnávateľa, na ktorom sa s koňom po svojom boku pozerá do fotoaparátu. Fotograf mu možno poradil, aby sa tváril záhadne, ale nepodarilo sa mu to. Vyzeral ako hlupák. Príťažlivý hlupák.

Dievča, ktoré ma viedlo po schodisku, ma sledovalo pobavene a s neskrývanou ľútosťou. Tuší to, pomyslela som si zahanbene. Vie, že som si myslela, že aj vnútri je stodola.

„Všetko v poriadku, moja?“ opýtalo sa so severoanglickým prízvukom. Koža okolo očí, poznačená počasím, sa zvraštila a veštila príchod úsmevu.

„Áno! Je to... Je to krásna izba!“

„Hej, je,“ súhlasilo neúprimne dievča. „Pekne zariadená.“ Usmiala som sa. „Nevyrovná sa však ostatným.“

Bola na najvyššom poschodí v dome, v ktorom vládol čulý ruch. Bude mi stačiť.

„Volám sa Becca,“ predstavila sa dievčina a stiahla si veľkú chlpatú čelenku, ktorú nosila vonku. „Prepáč, že si vychytala tú najhoršiu izbu. Pomocníci dostanú vždy túto. Aspoň si na najvyššom poschodí domu, takže šanca, že ti sem vtrhne nahý Joe, je mizivá.“

„Joe?“

„Jeden z koniarov. Chlipný bastard.“ Všimla si, že som zbledla. „Neboj sa, len žartujem, moja. Joe sa síce správa ako stará špinavá štetka, ale vždy sa najprv opýta.“

„Haha,“ zasmiala som sa neúprimne. „Vždy sa najprv spýta. Super.“

Pozbierala som všetky sily a prinútila sa vyčarovať široký úsmev – jeden z tých, čo sa často objavujú v časopisoch –, aby si Becca nevšimla, že čoskoro prepadnem panike.

„V žrebčíne pracuješ prvý raz?“ Premerala si moje nové gumáky.

„Áno. Usúdila si to z pohľadu na moje gumáky.“

Becca mala toľko slušnosti, aby sa nesmiala na cudzej obuvi, a len pokrčila plecami. Mala krátke vlasy, v nose krúžok a medzi potetovanými prstami zhasínajúci ohorok cigarety. Vyzeral, akoby sa vzdal a lúčil sa so životom.

Takisto som sa cítila aj ja. Ako zhasínajúci ohorok, ktorý sa vzdal a... Bože dobrý, prestaň! zahriakla som sa v duchu. Som Kate Bradyová, veselá neznáma z Dublinu. Kate Bradyová, ktorá sa nechce znovu dostať do malérov! Už nikdy!

„Áno, prvýkrát,“ odvetila som smelšie. „Pokiaľ však ide o kone, nie som nováčik.“

„To dúfam, moja.“

Bože. Od nováčika som nemala ďaleko.

Becca ohmatala radiátor, či hreje. V izbe bolo dosť chladno. „Minulý týždeň sme tu mali na praxi jedno rozmaznané decko,“ prezradila mi. „Osemnásťročná krava, prišla z poľnohospodárskej školy. Jedna z tých, čo sa radšej oprie o metlu, akoby ňou mala zametať, vieš.“

„Aj ja som taká,“ priznala som.

„Vieš, čo tá krava povedala prvý deň?“

„Čo?“

„Toto miesto je vraj ako vystrihnuté z románu Jilly Cooperovej a nemôže sa dočkať stretnutia s Markom, ktorý je úžasný. Len som prevrátila oči.“

„To nemyslíš vážne!“ prinútila som sa zachichotať. „Naozaj naivne dúfala, že bude celé dni piť šampanské a obšmietať sa okolo Marka?“

„Presne tak.“ Becca pokrútila hlavou. „To hlúpe dievča si myslelo, že tu nájde svojho princa na bielom koni.“

„Princa na bielom koni!“ vykríkla som. „Božemôj!“

Becca si prešla rukou po špinavých vlasoch. Vlastne bola celá špinavá a vyzerala unavená. Na podkolienkach sa jej zachytilo seno a flisová mikina bola samá diera. Každý centimeter pokožky, ktorý jej vytŕčal spod šiat, zdobili tetovania. Z jej izby na druhej strane odpočívadla vychádzala hudba ako z tranzu.

Becca sa ničím nepodobala postave z románu Jilly Cooperovej, ale pozdávala sa mi. V jej črtách sa skrýval zmysel pre humor a odkedy som pred polhodinou vošla do spoločnej kuchyne, kde sme si podali ruky, starala sa o mňa až s dojemnou prívetivosťou.

Dúfam, že budeme kamarátky, pomyslela som si. Potrebovala som spojenca.

„Sex, žúry a ostatné hlúposti.“ Becca sa zatvárila roztúžene. „Toto musí byť jediný žrebčín, kde sa také veci nedejú. Ak sa chcela zabaviť, mala ísť robiť kúsok ďalej ku Caroline.“

„Caroline?“

„Caroline Lexingtonovej-Morleyovej.“

„Aha, jasné,“ zašomrala som.

Becca si zjavne nevšimla, že netuším, o kom hovorí. „Caroline a jej koniari sú prví, čo sa objavia v bare deň pred začiatkom pretekov, zatiaľ čo my sme v Markovom nákladniaku a leštíme mu topánky. Mark je škaredý hlupák, ktorý ťa neočarí, moja. Jilly Cooperová by nikdy nevymyslela takú postavu.“ Pomasírovala si pätu a zamračene hľadela na plagát s Markom. „Niekto nedávno uverejnil článok v časopise Elle, že patrí medzi najsexi mužov jazdeckého tímu Veľkej Británie. Mark Waverley? Autorka článku musela byť zhúlená. Veď vyzerá ako žaba.“

Prekvapene som sa obzrela na plagát. Mark pôsobil neodškriepiteľne príťažlivo aj napriek tomu, že sa mračil. Vysoký, s tmavými vlasmi, klasicky pekný. Podobal sa na Colina Firtha, ale chýbala mu neha v očiach. Nič na ňom mi nepripomínalo žabu. Na druhej strane sa Becca zrejme nezaujíma o mužov. Nepozdával sa mi ani chlad v Markových očiach – jemný náznak nevybúreného hnevu.

Marka Waverleyho som videla v roku 2012 na olympiáde v Londýne. Obdivovala som jeho zadok a pokoj, s akým neochvejne zajazdil cezpoľné preteky. Vtedy som však bola iná. V tom čase ma trápili problémy, ako pršiplášte či dĺžka radu na hamburgery. Ak by mi niekto povedal, že v priebehu niekoľkých rokov zmením svoj život a začnem uňho pracovať ďaleko na západe Anglicka, zasmiala by som sa a vzápätí by som sa rozplakala.

„Nevyzerá, že je mu príjemne vo vlastnej koži,“ ozvala som sa napokon.

Becca vybuchla do smiechu. „Mark Waverley si je sám sebou istý viac ako ktorýkoľvek iný muž, ktorého som stretla. Keby mu bolo aspoň trochu nepríjemne vo vlastnej koži, možno by sa nesprával ako hlupák, moja. Všimla si si na pohovore, aký je to idiot, nie?“

Zamračila som sa. „No, vlastne...“

Becca pokračovala: „Keby som sa tu nestarala o také pekné kone, odišla by som už pred rokmi. Mark to nemá v hlave v poriadku. Niekedy sa tu cítim ako v pracovnom tábore, a nie v žrebčíne.“

Už sa mi nedarilo tváriť sa sebaisto. Utiekla som pred jednou nočnou morou, len aby som natrafila na ďalšiu? Bolo rozhodnutie prísť sem, rovnako ako moje ďalšie nedávne rozhodnutia, len ďalšia obrovská chyba?

Si úžasná, Kate Bradyová, ubezpečila som sa v duchu. To s Jilly Cooperovou bola len letmá myšlienka, nič viac. Nie si povrchná, iba trochu nahnevaná. Ak pracovať tu znamená naozaj tvrdo makať, tým lepšie. Potrebuješ sa odreagovať.

„Pravda je, že Mark so mnou nerobil pohovor,“ priznala som. „Stretla som len Sandru, takže potešenie zo stretnutia s Markom na mňa ešte iba čaká.“

Becca si prestala masírovať pätu. „Sandru? Najala ťa Sandra?“ uškrnula sa.

„Áno. Je to nezvyčajné?“

„To teda je, moja!“

Sandra bola neskutočne príjemná osoba, ako hrnček horúcej čokolády v ľudskej podobe. Veselo so mnou štebotala o tom, ako pekne voňajú kone a aká je hrdá na svojho syna. „V priebehu šiestich rokov sa vypracoval z nuly až do skupiny najlepších jazdcov!“ pýšila sa. Akoby som mala dávno vedieť, aký významný bol jeho pokrok. „Mark je mimoriadny muž; som si istá, že sa vám uňho bude dobre pracovať. Ak o tú prácu stojíte, drahá.“

Áno, samozrejme, odvetila som, a zrazu sme si triasli rukami a ona mi vravela, že ako pomocníčka jazdeckého tímu môžem nastúpiť budúci týždeň.

„Výborne,“ zašepkala som. Za posledné týždne bola táto práca prvé steblo nádeje, ktorého som sa bezmyšlienkovite chytila. Toto by mohlo byť ono. Jednosmerný lístok z môjho života, po ktorom som už dlho túžila, ale nikdy som neverila, že naozaj existuje. Nezáležalo mi na tom, že mi nebudú platiť. Mám kde bývať, čo jesť a od problémov ma delia stovky kilometrov. Tu, medzi svahmi Exmoor Hills, obklopená ľuďmi, a napriek tomu odrezaná od sveta, som v bezpečí.

Becca stále vyzerala zmätene. „Rozprávala sa s tebou iba Sandra, hej? Mark by to dopustil, iba ak by si tebou bol stopercentne istý.“

Niečo tu nehralo. „Naozaj?“

„Sandra žije vo vlastnom svete, moja .Nikdy nerobí pohovory. Mark si starostlivo skontroluje tvoj životopis.“

Vraveli sme ti to, ozvali sa maléry. Nehovorili sme ti, že je všetko nejaké príliš jednoduché? Nehovorili?

Po pohovore som sa čudovala, aké jednoduché je pritancovať sem a zamestnať sa v jednom z najprestížnejších žrebčínov v krajine. O koňoch som nič netušila, ešte menej som vedela o jazdení, ale poznala som Marka Waverleyho. Bol skvelý jazdec, taký dobrý, ako sa len dalo, a nielen v Británii, ale aj vo svete. Aké zvláštne, že mu nebude prekážať, ak sa mu po žrebčíne bude obšmietať úplný nováčik. Aké šťastie som mala, že jediné, čo som musela urobiť, aby som túto prácu dostala, bolo súhlasiť so Sandrou, že jej syn je skvelý jazdec. Celé to bolo príliš neuveriteľné na to, aby to bola pravda.

Všetko nasvedčovalo, že Becca má pravdu. Prosím, nie, prosíkal vystrašený hlások v mojom vnútri. Potrebujem túto prácu.

Sadla som si na kraj postele a maléry sa zachichotali. Stále ma mali na muške.

Malérmi som nazývala všetko, čo mi kazilo život. „Kate Bradyová vie byť šťastná, nie?“ hovorievali ľudia. „Pozrite sa, aká je bezstarostná.“

V poslednom čase sa problémy akoby odtrhli z reťaze. Nikdy som ich nemala toľko. No tak, Bradyová, bojuj!

„Aké skúsenosti bude Mark očakávať v mojom životopise?“ spýtala som sa žalostne. Horúce, zúfalé slzy ma štípali v očiach, pripravené na poníženie z Beccinej odpovede. Nemala som silu bojovať ďalej.

Becca pokrčila plecami. „Ach, veď vieš, to, čo vždy. Roky skúseností s koňmi, so starostlivosťou o ne a o stajne, slušné jazdecké schopnosti, aj keď na koňa sa tak skoro nedostaneš. Očakáva, že budeš nadšená, čo sa týka koní.“

„Hm. Aby som mala jasno, ide o prácu pomocníčky, nie? Napriek tomu musím mať toľko skúseností?“

„Bože, samozrejme! Vieš si predstaviť, že by tu pracoval úplný nováčik? Pre Marka?“

Snažila som sa potlačiť slzy, zaklonila som hlavu, zhlboka som sa nadýchla, ale nedokázala som ich zastaviť. Veľká slza hanby a zúfalstva sa mi vykotúľala z oka a nasledovala ju ďalšia. A potom sa spustili ako vodopád dolu mojou vyčerpanou tvárou na novučičkú nepremokavú bundu.

Táto práca nie je riešenie mojich problémov. Vôbec. Ráno ma pošlú zbaliť sa a odísť. A čo bude potom? Od strachu mi zovrelo žalúdok.

Becca podišla bližšie. „Čo sa deje, moja?“ opýtala sa veselo. „Posťažuj sa tete Becce. Pomôžem ti.“

Plakala som, až kým som nevyplakala všetky slzy.

Becca pátrala po vreckách a nakoniec vytiahla vlhkú zhúžvanú vreckovku a zvláštnu rukavicu s hrboľčekmi. „Môžeš si do nej vyfúkať nos,“ ponúkla mi, „no na tvojom mieste by som použila tvoj nový rukáv.“

Opatrne som si utrela nos do pekného nového rukáva.

„Vyrazia ma,“ prehovorila som napokon.

„Ach, všetci sa toho bojíme. Najmä keď na nás tuto vodca začne štekať,“ ukázala na plagát Marka Waverleyho. „Bude to v poriadku, moja. Aj tak budeš len kydať hnoj.“

Utrela som si ruky do džínsov a chabo som sa usmiala.

„Nie, naozaj ma vyrazia. O koňoch neviem vôbec nič,“ priznala som. „Nikdy som nebola v žrebčíne. A už vôbec nie v takomto.“

Becca naklonila hlavu nabok. Nechápala, že hovorím pravdu.

Zhlboka som sa nadýchla. „So Sandrou sme len klebetili o Markovi, o tom, aký je dobrý jazdec, a potom mi ponúkla túto prácu.“

Becca sa zamračila. „Tvoj životopis, nerozumiem...“

„Neobťažovala som sa poslať ho. Poslala som len mail ako odpoveď na inzerát na internete. Napísala som, že mám rada kone a nebojím sa tvrdej práce a... Nevedela som, že potrebujem skúsenosti. V inzeráte stálo, že ide o miesto pomocníka.“

„Áno, ale...“

„Nič. Potrebovala som zmiznúť z Dublinu a v Somersete ponúkali prácu pre pomocníka. Hotovo.“

Becca sa zamyslela. „Takže si sa nikdy nestarala o kone? Nikdy?“

Sklonila som sa a odzipsovala tašku. Vnútri som mala niekoľko džínsov, pekný vlnený sveter, hnedé semišové topánky po členky a sukňu. A neskromné množstvo kozmetiky. „Myslíš si, že keby som sa niekedy starala o kone, zbalila by som sa takto?“ opýtala som sa.

Becca nakukla dnu. „Ach.“

Skryla som si tvár do dlaní a Becca sa nadýchla. Zvažovala moju situáciu. Rozmýšľala som, či mi dovolia zostať cez noc, a pri tej myšlienke som sa znovu rozplakala.

„Neplač,“ zahriakla ma neprítomne. „Ešte nie je všetko stratené.“

„Je. A teraz som do toho zatiahla aj teba.“

Becca ma pohladkala po pleci. Na ruke mala vytetovanú myšku. „To nič,“ tíšila ma. „Nájdeme cez inzerát niekoho iného, to je najmenej. Mark bude možno trochu kričať na svoju mamu, ona sa ospravedlní, zasmejeme sa na tom a ty si nájdeš inú prácu. Lepšiu.“

„Neexistuje nijaká lepšia práca,“ zamrmlala som. „Táto bola tá pravá. Potrebujem ju viac, ako si myslíš.“

Becca ma ďalej hladkala po pleci, kým som plakala. Fascinovane ma sledovala. Za iných okolností by mi to pripadalo smiešne. „Ocitla si sa v kaši, moja?“ spýtala sa napokon.

V kaši. Takmer som sa usmiala.

„Aj ja som zažila svoje,“ pokračovala láskavo. „Ak naozaj potrebuješ túto prácu, pomôžem ti ju získať. Musíš mi však povedať prečo.“

Cítila som sa tak beznádejne, že som jej takmer prezradila celý príbeh. „No,“ utrela som si nos. Najlepšie urobím, keď jej zatiaľ prezradím len niečo. „Nervovo som sa zrútila.“

Beccu akoby moja odpoveď rozveselila. „Všetci sme sa niekedy zrútili.“

„Pracovala som pre Google v Dubline, ale musela som odísť, pretože som nezvládala ten stres.“

Becca sa začala na moje prekvapenie chichotať. „Ušla si z blázinca?“ opýtala sa. „Máš za pätami psychiatrov?“

„Dúfam, že nie. Nezbláznila som sa, len som od hnevu vrazila päsťou do steny. Chcela som si vybiť zlosť. Stres zo záťaže, veď to poznáš.“

Becca sa plesla po nohe. „Haha! Stres zo záťaže! A čo ešte?“

Trochu som sa usmiala. „Bola to dobrá práca, chyba bola vo mne. Urobili všetko preto, aby mi pomohli, ale... Nie som normálna. Všetko si príliš beriem k srdcu.“

Becca súcitne prikývla, ale všimla som si, že zadržiava smiech.

Zhlboka som vzdychla. „Prišla som sem, lebo som sa potrebovala nadýchať čerstvého vzduchu. Doslova. Potrebovala som byť niekde, kde mi Dublin a maléry dajú pokoj.“

Becca sa už neudržala. Najprv odfrkla, potom sa vzdala a rozosmiala sa. „Mala by si ísť na lobotómiu, moja! Neuveriteľné! Odišla si z práce pre stres a prišla si do žrebčína, aby si sa z neho dostala? Do žrebčína, kde ťa čaká dvanásť hodín manuálnej práce denne? Na čo si myslela?“

„No...“

„Nemohla si radšej predávať kebaby, zlatko? Bože, toto nemá chybu.“

Usmiala som sa, hoci ma premáhali vyčerpanie a strach. Becca sa prekotúľala po mojej posteli s neviditeľnou puškou v rukách a zaujala skrytú polohu pri okne. Niekoho vyzerala. S krátkymi vlasmi a tmavými očami vyzerá ako pravý vojak, pomyslela som si.

„Bum,“ zašepkala do neviditeľného mikrofónu. „Obaja nepriatelia sú mŕtvi. Oblasť je čistá, opakujem, oblasť je čistá. Všetci psychiatri naháňajúci Kate Bradyovú sú zneškodnení.“ Prekotúľala sa naspäť a zložila si helmu špeciálnych leteckých síl. „Budeš v poriadku, moja. Bolo to náročné, ale postarala som sa o to.“

Zachichotala som sa, čo sa v posledných dňoch nestávalo často. „Znie to smiešne, však?“

„Áno, moja, ale zlepšila si mi náladu. Máme tu utečenku!“ Obe sme sa zasmiali a ja som bola vďačná, že táto neznáma je ochotná vzdať sa svojho programu a počúvať o mojich maléroch. Teda približne o nich.

„Telo mám zdravé,“ trvala som na svojom. „Všetko to bolo len o mysli. Neprekáža mi tvrdá práca, Becca. Potrebujem iba pauzu.“

Becca ma zamyslene sledovala. „Dobre, moja, porozprávajme sa o tom, čo urobíme.“ Úsmev jej zmizol z tváre, ale vľúdnosť zostala. „Môžem ti pomôcť, aby ťa nevyhodili, ale musíš ma presvedčiť, že to myslíš vážne. Ak si chcela utiecť na peknú farmu a hrať sa s milými koníkmi, prišla si na nesprávne miesto.“

Pokrútila som hlavou. „Nie. Chcem rutinu, fyzickú prácu a túžim žiť na mieste, ktoré sa nebude až tak líšiť od Dublinu. Nie som tu, aby som sa hrala s koníkmi.“

Becca si oprela bradu o končeky prstov a prezerala si ma skúmavým pohľadom. Mala malý sladký ohrnutý nos, rovnaký ako moja mama. „Práca v žrebčíne je jedna z najťažších prác, Kate. Koniari ju zvládajú len preto, že po tejto práci túžia. Nikdy sa dosť nevyspia, pracujú v snehu a jazdia v daždi, nemôžu si dovoliť byť chorí či unavení a nemajú vlastný život. Kone majú vždy prednosť. Nedostaneš ani voľno, aby si mohla zájsť za rodinou do Írska. Neprekáža ti to?“

Nadýchla som sa. „Rodina nečaká, že ma uvidí v dohľadnom čase,“ priznala som popravde. „Neteší ich to, ale prežijú to.“

Usmiala som sa, pretože ma premohol pocit viny a nevedela som, čo iné robiť.

„Fajn. Okrem toho všetkého je Mark hlupák a Tiggy – ona je tu šéfka – je milá, ale budeš ju počúvať. Joe je milý chlapík, ale aj sexuálny deviant.“

„Super.“

Krivo sa usmiala. „Nie je to ľahká práca. Si si istá, že ju chceš?“

„Áno.“

Becca spokojne prikývla. „Vypusti teda, že sme sa dnes rozprávali. Poriadne si zamakáš a o päť minút zabudneš na Dublin aj svoj stres zo záťaže. Platí?“

„Platí. Čo však všetky tie skúsenosti s koňmi, ktoré by som mala mať?“

„Len čo sa naučíš kydať hnoj, zlatko, naučíme ťa aj zvyšok. Teta Becca ti pomôže.“

„Ak je Mark Waverley taký prísny, ako tvrdíš, tak prídeš o prácu.“

„To je od teba šľachetné, no ak ti nepomôžem, kam pôjdeš?“

Dobrá otázka. Svet okolo mňa zíval prázdnotou; už sa so mnou nekamarátil. „Niečo by som vymyslela.“

Becca sa uškrnula. „Kate, zlatko, bude to v poriadku. Kým Markovi vôbec napadne opýtať sa, ako sa voláš, budeš vedieť dosť, aby si ho oklamala.“

Dych sa mi spomalil. Mohlo by to vyjsť. „Prečo to pre mňa robíš?“ opýtala som sa.

Prekvapilo ma, že sa Becca začervenala. „O to sa nestaraj,“ zašomrala. „To nech ťa nezaujíma, moja. Sme teda dohodnuté?“

Vystrela som ruku, jemnú, bacuľatú a bielu, a chytila som Beccinu tvrdú červenú a špinavú. „Dohodnuté,“ súhlasila som potichu. „Nech už máš akýkoľvek dôvod, prečo mi pomáhaš, Becca, ďakujem ti.“

„Máš toho ešte pred sebou veľa,“ Beccine líca boli stále ružové. „Zvládneme to.“ Vytiahla vrecúško tabaku aj papieriky na balenie cigariet a obratne si ušúľala cigaretu. Zrazu som pocítila náklonnosť k tejto vystrihanej Angličanke s ohrnutým nosom. Chcela som ju chytiť za špinavú mikinu a objímať ju celú noc. Stratená, sama a odtrhnutá od celého sveta, som bola schopná hocičoho. Objala by som aj sliepku, keby bola ku mne dobrá.

„Zabývaj sa, príď dolu a zoznám sa s ostatnými. Neskôr ťa zaučím.“

Prinútila som sa usmiať, no výsledkom bol len úškľabok, ako keby ma bolela hlava. „Super. Ďakujem. O sekundu budem dole.“

„Dobre. Tak zatiaľ.“

„Ach! Becca?“

„Áno?“

„O koľkej ráno začíname?“

„O siedmej.“ Povedala to ľahostajne, akoby sedem hodín bol primeraný čas na vstávanie. A prácu v blate a zime.

Klesla som späť na posteľ.

„Chceš sa zabiť, moja?“

„Áno.“

„Fajn. Na to si vystačíš aj sama.“ Odišla, hmkajúc si rovnakú hudbu ako z tranzu, ktorá vychádzala z jej izby.

Zastrčila som závoru na dverách a podišla k oknu, aby som zatiahla závesy. Pohľadom som prešla odo dvora pred osvetleným žrebčínom až po tmavé polia. Znovu som pocítila štipku nádeje. Budem sa musieť chopiť príležitosti a veriť si. Inak ma čaká návrat do starého života a to nie je možné. Okrem toho, že som utiekla z Danteho inferna, rodina a priatelia by mi nikdy neodpustili, čo som urobila.

Toto je môj nový život. Je sedemnásteho marca a jar sa začne o tri dni. Pomaly sa preklenie do leta, nie naspäť do zimy, a ak budem vedieť, čo je pre mňa dobré, prispôsobím sa.

Ako som sa odvracala od okna, môj pohľad upútal pohyb na okraji tieňov. Srdce mi zastalo, svaly mi od strachu zoslabli a obrátila som sa naspäť, aby som zistila, čo to bolo.

Cez polia a dvor prebehol k domu Marka Waverleyho veľký sivý pes. Objavilo sa žiarivé svetlo. Dole ktosi buchol dverami a z kuchyne sa ozval prenikavý smiech. Stúpal po tridsiatich troch schodoch, ktoré ma delili od zvyšku sveta, až ku mne. „Šťastný Deň svätého Patrika!“ zakričal niekto.

Zatiahla som závesy a nadýchla som sa.

Nádych.

Výdych.

Nádych.

Výdych.

Table of Contents

Start

Prvá kapitola