ANDREA BOLDIŠOVÁ

Izba plná spomienok

Copyright © Andrea Boldišová 2016

Jacket design © Juraj Šramko 2016

Slovak edition © Ikar 2016

Edične pripravila Nataša Ďurinová.

Redigovala Ružena Dúbravová.

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 883. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4699-7

Venujem všetkým športovcom a ich trénerom,

ktorí sa svojou prácou usilujú,

aby slovenské krasokorčuľovanie

dosiahlo niekdajšiu špičkovú úroveň.

1

Chladná ľadová plocha, vábiaca i odstrašujúca dokonalou hladkosťou, patrila na celé štyri minúty len jej. Šaty vo farbe kráľovskej modrej, zdobené drobnými zlatými hviezdičkami, jej v divokej rýchlosti prudko viali, rovnako ako vlasy vyčesané do vysokého vzhľadného chvosta. Tóny Beethovenovej Sonáty mesačného svitu ju hladko niesli vpred sekvenciou špirál. Letmo vnímala nadšený aplauz divákov, keď sa na jednej nohe isto kĺzala po ľade, s druhou nohou vytiahnutou takmer nad hlavu. Nasledovala zmena smeru, preskok do piruety vo váhe s prechodom do zaklonenej. Znovu začula burácajúci potlesk. Spravila mesiac v predklonenej i zaklonenej polohe a zľahka sa prekĺzala cez polovicu plochy. Nasledoval pridlhý nájazd na dvojitého axela. Kútikom oka zachytila Tomov zhrozený výraz, no vedela, že to zvládne, musí to zvládnuť, dnes má predsa svoj deň. Odrazila sa z vonkajšej hrany ľavej korčule, vymrštila sa do vzduchu, otočila o deväťsto stupňov a... Tvrdo dopadla na ľadovú plochu. Prudká bolesť jej zachvátila celé telo, no najintenzívnejšie pravú nohu...

Podvedome sa prinútila prebudiť z toho skľučujúceho sna, ktorý ju z času na čas mátal a ustavične vracal do trpkej minulosti. Spotená sa posadila na posteli a cítila, ako jej srdce prudko bije až kdesi v krku. Automaticky sa načiahla po fľaši s vodou, ktorú mávala pripravenú na nočnom stolíku. Odpila si zopár dlhých dúškov a zhlboka dýchala. O niekoľko minút rozrušenie pominulo a tlkot srdca sa vrátil do normálu. Znovu sa pohodlne uložila, že si ešte na chvíľu zdriemne, no z pelechu pri nohách postele vykukla biela chlpatá hlava, a keď zbadala, že panička je hore, veselo vrtiac chvostom k nej pribehla. Vyhupla do postele a namiesto pozdravu Laure oddane oblizovala tvár.

„Dobre, dobre, Bianka, to by už hádam stačilo!“ Bianka v okamihu zoskočila z postele, no pohľadom paničke naznačovala, že potrebuje ísť von.

„A mám po spánku,“ zafrflala Laura a nasilu sa vyhrabala z postele. „Čo všetko ja pre teba neurobím,“ prihovorila sa svojej štvornohej spoločníčke.

Bianka netrpezlivo zakňučala.

„Vydrž, veď už idem!“ Hodila na seba vždy pripravené tepláky a mikinu, narýchlo si ovlažila tvár a prehrabla krátke vlasy.

„Tak poďme!“ zavelila, otvárajúc dvere, načo Bianka chvatne vybehla von.

Laura sa za ňou rozbehla známou cestičkou popri potoku. Zbožňovala skoré rána, keď bol vzduch svieži, hlavne tu, v prostredí obkolesenom horami. Neznášala horúce letné dni, keď mal človek problém aj sa nadýchnuť. Naopak, milovala zimu a vôbec všetko, čo s ňou súviselo. V prírode pre ňu neexistovalo nič úžasnejšie ako sneh a ľad. Mimovoľne ju striaslo, tak sa rýchlejšie rozbehla. Kondičku mala stále dobrú, to sa jej muselo uznať. Ktovie, či by som ešte zvládla trojitý salchov, ale teraz už na tom aj tak nezáleží, povedala si a sústredila sa na beh.

Ulice boli vyľudnené, všade vládlo ticho a pokoj. Len autá, ktoré okolo nej sem-tam prefrčali, narúšali dojem, že sa ocitla v meste zakliatom do večného spánku, očakávajúcom príchod svojho vysloboditeľa. A prvý odvážlivec sa už aj našiel, napadlo jej pri pohľade na asi sedemročného chlapca, lenivo kráčajúceho oproti. Čo ten tu robí o tomto čase? Sú predsa prázdniny, malé deti ešte zvyknú spať. Skôr než sa na to chlapca stihla opýtať, Bianka k nemu pribehla a radostne vrtiac chvostíkom naňho vyskakovala.

„Bianka!“ okríkla ju Laura.

Chlapec sa usmial a čupol si k psíkovi. „Môžem ho pohladkať?“

„Pravdaže,“ odvetila Laura naoko ochotne a dodala:

„To je ona.“

Neznášala, keď s ňou chcel niekto nadviazať rozhovor prostredníctvom psíka. Ale od tohto malého dotieravca jej predsa nič nehrozilo.

„Ako sa volá?“ vyzvedal chlapec.

„Bianka.“

„Bianka? Čudné meno.“

„Bianka znamená po taliansky biela,“ vysvetlila Laura.

„Aha,“ chápavo prikývol malý zvedavec, hladkajúci maltézskeho pinča. „Takže keby to bol chlapec, volal by sa...“

„Bianko,“ odvetila pohotovo. „Kam si sa vybral tak zavčasu?“ konečne mu položila otázku, ktorá ju pálila na jazyku.

„Dedko ma poslal po rožky,“ ukázal hlavou na malú igelitku v ruke.

„Ach tak,“ Laura sa narovnala a s rukami v bok chlapca posúrila: „Tak sa ponáhľaj, aby mu nevychladli.“

Chlapček zosmutnel a neochotne sa s Biankou lúčil:

„Keď sa stretneme nabudúce, môžem sa s ňou pohrať dlhšie?“

Laura sa usmiala. Na malých mestách je zvláštne, že tam ľudia automaticky predpokladajú, že sa ešte niekedy stretnú. A nie raz, možno aj každý deň, ak chodia tou istou cestou.

„Uvidíme,“ odvetila neurčito.

Chlapec sa otočil a pomaly sa pobral preč. Ani ja som v jeho veku nepoznala prázdniny, pomyslela si, hľadiac za ním a v mysli sa jej vynoril obraz dievčatka, ktoré otec priviedol na prvý tréning. Stálo tam s otvorenými ústami a nemohlo odtrhnúť oči od dorastencov, ľahunko sa preháňajúcich po ľade. Ako veľmi túžila vedieť sa tak dobre korčuľovať ako oni!

Jej posadnutosť krasokorčuľovaním prepukla v jedno marcové popoludnie, keď s rodičmi pozerali v televízii olympijské hry. Pri pohľade na víťazku Katarinu Wittovú vyhŕkla: „Chcem byť krasokorčuliarkou!“

„Naozaj?“ opýtal sa otec pochybovačne.

O niekoľko týždňov ju vzal na tréning presvedčený, že tvrdá drina dcéru vylieči z pochabej detskej túžby. No dopadlo to presne naopak.

„Ľad zoceľuje charakter,“ povedala jej trénerka. A hoci tým slovám vtedy veľmi nerozumela, mali na ňu priam magický vplyv. Vedela, že v sebe skrývajú čosi pozitívne, silné, čo musí za každú cenu dosiahnuť. Od tej chvíle bola osudovo spätá s ľadom a nič iné pre ňu neexistovalo. Ani škola, ba ani spolužiačky či detské hry. Korčuľovanie sa stalo stredobodom jej vesmíru, korčule najlepšími kamarátkami, tréningy školou života, ľad verným spojencom. Rodičia sprvu protestovali. Nechceli, aby ich dcéra zanedbávala školu. No keď zaznamenala prvé úspechy a videli, ako ju krasokorčuľovanie baví, ustúpili jej želaniu a všemožne ju podporovali. Životný rytmus si prispôsobili dcériným dvojfázovým tréningom. Mama ju vodievala na tréningy skoro ráno a otec po ňu prichádzal večer. Dokonca aj cez víkendy, keď väčšina detí využívala možnosť dosýta sa vyblázniť na ihrisku, Laura trávievala čas na klzisku, v telocvični alebo behávala, aby mala kondičku.

Tak ako dnes, pomyslela si s nostalgiou. Bol to jediný zvyk, ktorému zostala po tom všetkom verná. S Biankou sa prebehli každé ráno, bol to ich rituál. Keďže behávala nalačno, nadýchala sa čerstvého vzduchu a raňajky jej potom väčšmi chutili. Predstava jedla podráždila jej chuťové poháriky. Zvrtla sa opačným smerom a zavolala na svoju chlpatú kamarátku: „Poď, Bianka, ideme domov!“

Kuchyňa bola pomerne priestranná a pôsobila útulným dojmom. Rovnako obývacia izba a ostatné miestnosti. Napriek tomu, že celý byt s výnimkou sanity a bezpečnostných vstupných dverí bol v pôvodnom stave, vyzeral zachovane a udržiavane. Aspoň si ho noví majitelia môžu prerobiť podľa vlastných predstáv, uvažovala Laura. Z balkóna sa ponúkal pekný výhľad na neďaleký les, keď človek napol sluch, začul dokonca zurčať potok, pretekajúci pár desiatok metrov od domu.

„Ešte nám povedzte, akí sú susedia,“ vyzvala majiteľa bytu, staršieho pána, ktorý sa rozhodol presťahovať k dcére do Bratislavy a získanými peniazmi z predaja jej pomôcť vylepšiť rodinný rozpočet. Rozvedená mladá žena s dvoma malými deťmi sa mala čo oháňať, aby vôbec prežila. Laure ho bolo aj trochu ľúto, na staré kolená by sa mu ľahšie žilo v malom tichom mestečku, kde poznal každý kút i každého obyvateľa. Život však ľudí často donúti riešiť situáciu úplne inak, ako by si sami želali. Veď aj ja by som to vtedy možno spravila celkom inak, keby... zamyslela sa, no zo spomienok ju vytrhol chrapľavý hlas:

„Nado mnou bývajú starší manželia, dolu je vdova a oproti žije rodinka s malým dieťaťom, ale vôbec ho nepočuť. Tu je ticho ako v hrobe... Prepáčte, tak som to nemyslel,“ rýchlo sa opravil, keď zbadal zdesenie na tvárach mladých manželov, ktorým sa byt očividne pozdával. Nevyzerali na turistov, ako Laura s kolegami nazývala klientov, ktorí mali záujem o obhliadku bytu len preto, aby sa inšpirovali jeho rekonštrukciou. Napokon, v tomto byte ani nebolo veľmi čím sa inšpirovať.

„Chcel som povedať, že tu bývajú samí slušní ľudia a je tu pokoj, žiadna hlasná hudba alebo divoké hádky. Určite sa vám tu bude dobre bývať.“

„Ďakujeme, pán Podlesný, dozvedeli sme sa všetko, čo sme potrebovali vedieť,“ ukončila Laura obhliadku, aby zamedzila dlhým rečiam. Čas sú peniaze, tvrdil jej šéf a ona sa s týmto krédom plne stotožňuje. „Ozvem sa vám, dovidenia,“ podala majiteľovi ruku.

„Nechajte si to prejsť hlavou a dajte mi vedieť, ako ste sa rozhodli,“ obrátila sa k mladému páru, keď už boli vonku. Dôvera klientov sa získava len ťažko a jednou z Lauriných osvedčených taktík bolo netlačiť na nich. Pod tlakom totiž zneisteli a rozhodnutie často menili zo dňa na deň.

„Dohodnuté,“ povedal mladý muž.

„Odveziem vás do mesta?“ ponúkla sa Laura.

„Nerobte si starosti, ešte sa tu trochu poobzeráme,“ zaďakoval muž a chytil svoju partnerku za ruku. Laura si pripomenula dotyk Tomovej mocnej, no zároveň jemnej ruky a na okamih jej stislo srdce.

„Dovidenia,“ rýchlo sa s mladými rozlúčila a zamierila k autu. Kútikom oka zazrela, ako sa za ňou začudovane dívajú. Sadla do auta a pevne zovrela volant. Hnevala sa sama na seba, že ani po toľkých rokoch sa nedokáže zbaviť dotieravých spomienok. Z času na čas sa vyskytla príležitosť, pri ktorej si ju minulosť napriek všetkým snahám našla. Stačilo, povedala si, zaradila spiatočku a vycúvala na hlavnú cestu.

2

Presne o tretej vystúpila pred samostatne stojacim rodinným domom. Automatickým pohybom si uhladila sukňu a upravila golier na saku. Podišla k vstupnej bráne a znalecky si prezerala ponúkanú nehnuteľnosť aj s priľahlým pozemkom. Dom so štvorcovým pôdorysom bol postavený pravdepodobne na prelome päťdesiatych a šesťdesiatych rokov minulého storočia. Mal vynovenú fasádu. Celý bol biely okrem hnedej stanovej strechy, v ktorej bola vsadená malá manzardka. Zastavanú plochu odhadovala na približne sto metrov štvorcových. K domu patrila ovocná záhrada, ktorá bola značne zanedbaná a pôsobila odpudzujúco. Za tú cenu si mohli dať aspoň trochu záležať, pomyslela si Laura, no vzápätí sa zháčila. Vedela predsa, že nesmie posudzovať ani odsudzovať, každý človek má dôvod na predaj nehnuteľnosti a vlastná skúsenosť ju neraz presvedčila, že predaj je len dôsledkom závažnej životnej situácie.

Zazvonila, no nikto neotváral. Možno ešte nie sú tu, poobzerala sa naokolo, ale žiadne prichádzajúce auto ani chodca nevidela. Stisla teda kľučku na bráne a s počudovaním zistila, že je odomknutá. Opatrne vošla a zavrela za sebou bránku.

Čím bližšie bola k vchodovým dverám, tým bola nervóznejšia. Ktovie, do čoho zase pri tomto obchode vhupne.

Stlačila zvonček pri dverách a o pár sekúnd jej otvoril mladý muž. Na okamih zostal stáť ako prikovaný a so záujmom si ju premeriaval. V bledomodrom kostýme zrejme vyzerala dobre, ale veľavravné pohľady klientov zo zásady ignorovala. Svoju prácu mala rada, nemienila si ju komplikovať citovými väzbami a už vôbec sa nechystala vrhať do vzťahov, ktoré aj tak končievajú inak, ako sa začínajú.

„Dobrý deň, vy ste pani Zemanová?“ privítal ju mladý muž otázkou.

Mlčky prikývla a podala mu ruku, pričom si ho zbežne premerala. Mohol mať tak do tridsiatky, bol štíhlej, stredne vysokej postavy a mal mierne zvlnené hnedé vlasy. Farbu očí nezaregistrovala, asi ich nemal natoľko zaujímavé, aby stáli za povšimnutie.

„Som Jakub Adamec, telefonovali ste s mojím otcom. Zvonček pri bránke nefunguje, tak som nechal otvorené, ale opravím ho, kým...“ zasekol sa.

„To je v poriadku. Môžem sa tu poobzerať?“

„Pravdaže. Nech sa páči, poďte ďalej,“ konečne ju pozval dnu.

Prešla sa miestnosťami na prízemí. Najväčšiu rozlohu mala obrovská vstupná hala, zariadená v rustikálnom štýle. Z haly sa vchádzalo do kuchyne a priestrannej obývačky, ktorú sklenené dvere oddeľovali od spálne. Za kuchyňou bola ešte jedna menšia miestnosť, slúžila ako pracovňa a zároveň knižnica. Všetky miestnosti s výnimkou kuchyne mali nové laminátové podlahy a boli zariadené jednoducho, ale vkusne a účelne.

„Váš otec mi spomínal, že dom bol pred štyrmi rokmi kompletne zrekonštruovaný,“ obrátila sa na mladého muža, ktorý ju s rukami zastrčenými vo vreckách nohavíc všade sprevádzal a všetko ochotne vysvetľoval.

„To je pravda,“ prisvedčil. „Ako ste si iste všimli, všade sú nové plastové okná so sieťkami a žalúziami, nové radiátory, vymenili sme všetky rozvody.“

„Ak dovolíte, rada by som vedela, prečo ste sa rozhodli dom predať,“ opýtala sa. „Uznávam, že je to vaša súkromná vec, ale niekedy kupujúcich zaujíma dôvod predaja nehnuteľnosti. Ak im neviem odpovedať, často majú pochybnosti a...“

„To je pochopiteľné,“ prerušil ju s úsmevom. „Tiež by ma to zaujímalo. Viete, moja starká zomrela.“ Odmlčal sa a úsmev mu zmizol z tváre. Po chvíli pokračoval: „Ja ani môj brat tento dom nepotrebujeme a je vylúčené, aby tu dedko žil sám.“

„A čo vaši rodičia?“

„Žijú v zahraničí. Práve preto ma poverili predajom domu.“

„Čo bude potom s vaším dedkom?“ vyhŕklo z Laury bez rozmýšľania.

Mladý muž sa najprv zatváril, akoby na tú otázku nemienil odpovedať, no potom odvetil: „Pôjde do domova dôchodcov.“

Jasné, detičky žijú v zahraničí, takže si môžu dovoliť zaplatiť starému pánovi luxusnú starobu s kompletnou odbornou starostlivosťou, napadlo Laure, no opäť sa za svoje myšlienky pokarhala. Nemala právo súdiť klientov ani dávať im žiadne rady.

„V poriadku, idem sa pozrieť ešte hore,“ zamierila k schodom, vedúcim do izby v podkroví.

„Obávam sa, že to nepôjde, pani Zemanová,“ zastavil ju mladý muž.

„A to už prečo?“

„Lebo dedko tam nikoho nepustí,“ zamiešal sa do rozhovoru chlapčenský hlások. Laura sa so záujmom obrátila za hlasom a prekvapene zastala. Bol to ten istý chlapec, ktorého nedávno stretla pri rannom behu.

„Dedko?“ spýtala sa nechápavo.

„Nuž... je to jeho pradedo, ale všetci ho voláme dedko,“ vysvetlil mladý muž.

„Aha.“

„Ty si tá teta so psíkom, však?“ prihovoril sa jej chlapec.

„Áno,“ odvetila s úsmevom.

„Vy sa poznáte?“ začudoval sa mladý Adamec.

„Stretli sme sa pred pár dňami, keď som...“

„... behala s Biankou,“ dokončil chlapec za ňu. „Bianka znamená po taliansky biela,“ vysvetľoval zanietene.

Mladý muž sa pobavene zasmial a pohladil chlapca po hlávke. „Choď sa hrať. My s tetou musíme niečo dokončiť, potom prídem za tebou.“

Chlapec poslušne odkráčal do kuchyne a Laura sa znovu obrátila na domáceho: „Naozaj si nemôžem pozrieť miestnosť na poschodí?“

Pokrútil hlavou: „Je mi ľúto. Viete, dedko veľmi ťažko nesie babkinu smrť, nepustí ta ani nás, nieto cudzieho človeka. Bola to babkina izba, vytvoril si z nej akúsi svätyňu. Presedí tam celé dni.“

Laura to z ľudského hľadiska chápala, no ako vždy u nej zvíťazila profesionalita: „Aj mne je ľúto, pán Adamec, ale nemôžem predávať nehnuteľnosť, ktorú si kompletne neobzriem. Pochopte, je to ako ponúkať mačku vo vreci.

Musím chrániť povesť našej kancelárie. Keď sa vám podarí dedka presvedčiť, ozvite sa mi.“ Podala mu vizitku a rozlúčila sa: „Do skorého videnia.“

„Ale...“ namietol mladý Adamec, no Laura mu už nevenovala pozornosť. Nastúpila do auta a vyštartovala za ďalším klientom.

3

„Tak čo, Laura? Ako ti idú kšefty?“ prihovoril sa jej šéf počas večere v kruhu spolupracovníkov. Vždy posledný piatok v mesiaci mávali posedenie, na ktorom bilancovali pracovné úspechy i nezdary. Bola to akási odmena za celomesačné snaženie a zároveň príležitosť na chvíľu sa zastaviť vo večnom pracovnom kolotoči a lepšie sa spoznať.

„V pohode. Mám rozrobených zopár vecí, ktoré, dúfam, klapnú. Minimálne s tým Podlesným by to mohlo vyjsť.“

„Len aby si to na poslednú chvíľu nerozmyslel,“ zapochyboval šéf, dvíhajúc pohár vína.

„To si nemyslím, je pevne rozhodnutý. A byt predáva výhradne cez nás.“

„To už tvrdili viacerí a vieš, ako to dopadlo. Ale nechcem ťa oberať o nádej, napokon si šikovná maklérka, nemusím ti pripomínať, že železo treba kuť zahorúca.“

„Nemusíš! Odkedy som nastúpila, nič iné do mňa nehučíš.“

Šéf nadvihol obočie a naoko vážne sa spýtal: „Chceš povedať, že nemám pravdu?“

„Máš,“ prisvedčila.

„Pravidlo číslo dva znie: Šéf má vždy pravdu,“ zamiešal sa do rozhovoru Libor, najlepší maklér, ktorý sedel po šéfovej pravici. Narodil sa v Prahe, hoci obaja rodičia boli Slováci, a svojím správaním dával každému najavo, že znamená niečo viac.

„A aké je pravidlo číslo jeden?“ opýtala sa Laura.

„Keď má prázdny pohár, treba mu naliať,“ odvetil bez zaváhania a doplnil šéfov pohár.

Šéf sa schuti zasmial a pohľadom zavadil o maklérku Zdenku, ktorá ticho sedela a za celý čas neprehovorila ani slovo. „A tebe sa ako darí, Zdenka? Pochváľ sa.“

Skôr než sa Zdenka stihla nadýchnuť, čašník pred nich postavil misu s troma druhmi mäsa, slaninou a tlačenkou. Laure, ktorá nikdy nevečeriavala tučné jedlá, sa pri pohľade na toľko mäsa zdvihol žalúdok. Objednala si zeleninový tanier a kým jej ho priniesli, krútiac hlavou pozorovala kolegov, ktorí sa schuti napchávali nezdravými lahôdkami.

„Je to výborné,“ pochvaľoval si šéf a pohľad znovu upriamil na Zdenku. „Tak čo, dievča, kšefty idú?“

„Nemám sa čím chváliť,“ skonštatovala Zdenka sucho.

„Doba je ťažká, ľudia nemajú peniaze...“

„Musíš sa viac snažiť,“ skočil jej do reči Libor. „Nemôžeš s nimi zaobchádzať v rukavičkách, lebo ti záujemcov uchytia väčší dravci. Musíš postupovať ako Laura, urobiť na klientov dojem, uvariť ich a nakoniec zjesť,“ zakončil, odhryznúc si poriadny kus mäsa.

Laure takmer zabehol šalát, ktorý jej čašník medzitým naservíroval. Kým stihla zareagovať, zasiahol kolega Peťo:

„Nemyslím si, že by Laura musela na niekoho robiť dojem. Je profesionálka, ľudí si získava svojím prístupom a každý kšeft si poctivo odmaká.“

Laura si odkašľala a podráždene sa ozvala: „Páni, prosím vás, nebavte sa o mne, akoby som tu nebola.“

„Nemusíš sa hneď rozčuľovať. Ja som len žartoval,“ bránil sa Libor.

„Je pravda, že doba je ťažká,“ vrátil sa šéf k pôvodnej téme, odvracajúc rodiacu sa hádku, „ale nesmieme byť pesimisti. Každá doba niekomu prinesie straty, inému naopak obrovský zárobok. Je to individuálne. Musíš si veriť a uvidíš, že to pôjde,“ povzbudzoval Zdenku.

Dievčina prekvapene zagúľala očami, no na nálade jej to nepridalo. Naďalej smutne hľadela do taniera a s nevôľou sa v ňom premŕvala.

„A teraz prejdime na príjemnejšiu tému, je načase osláviť obchody, ktoré sa nám tento mesiac podarilo úspešne dokončiť,“ zdvihol šéf pohár a pohľadom prítomným naznačil, aby ho nasledovali. Všetci ako na povel odložili príbor a pripili si so svojím chlebodarcom. „Ďakujem vám za ďalší mesiac a verím, že aspoň takto úspešne budeme pokračovať aj naďalej.“

Po večeri sa rozprúdila živá diskusia o súčasnej politickej situácii. Laura sa nezapájala, táto téma jej bola ukradnutá. Mlčky počúvala a pozorovala rečníkov. Pri každom pohľade na šéfa sa jej zrak stretol s Liborovým cynickým úškľabkom. Nevedel sa zmieriť s tým, že ho nebezpečne dobieha v počte úspešne uzavretých obchodov. Ako dobre, že s ním nemusím presedieť celý deň v kancelárii, pomyslela si s úľavou a mrkla na hodinky. Trištvrte na osem, najvyšší čas odísť.

„Ja už pôjdem. Musím ísť von s Biankou,“ zdvihla sa.

Šéf nechápavo krútil hlavou. „Načo si si kúpila toho psa? Deti ti doma neplačú, manžel ťa neobmedzuje, si mladá baba, mohla by si sa zabávať do rána. Takto opúšťaš partiu vždy v tom najlepšom.“

Ale pes na mňa zakaždým verne čaká, úprimne sa teší, keď prídem, vypočuje ma, keď sa potrebujem vyžalovať, hoci neodpovedá, ale ani neodvráva, rozptýli ma, keď som na dne, a čo je podstatné, nikdy by ma nezradil, odpovedala mu Laura v duchu. Nahlas však povedala: „Verím, že sa dobre zabavíte aj bezo mňa. Nazajtra mám dohodnuté dve stretnutia, musím sa na ne vyspať.“

„Naša Laura pracuje aj cez víkend,“ ironicky utrúsil Libor, významne nadvihnúc obočie.

Nereagovala, len ho prebodla zlostným pohľadom a prudko strhla bundu z vešiaka, až sa povážlivo zakolísal.

„To hovorí ten pravý,“ schladil ho šéf. „Sám predsa veľmi dobre vieš, že ak chceš byť v našom biznise úspešný, musíš byť klientom k dispozícii sedem dní v týždni, dvadsať hodín denne,“ zdôraznil a trochu odľahčene dodal:

„Ale treba si vedieť utrhnúť čas aj pre seba, ako napríklad dnešný večer.“

„Odveziem ťa,“ ponúkol sa Peťo, ktorý nikdy nepil alkohol. Šéf sa ho párkrát pokúšal presvedčiť, že jeden príležitostný pohárik mu neublíži, no Peťo bol neoblomný. Ani kvôli nadriadenému sa nespreneveril svojim zásadám.

„Ale po nás sa iste vrátiš, Peter,“ ubezpečoval sa šéf s potmehúdskym úsmevom.

„Jasné,“ ochotne prisvedčil Peťo, ktorému pre abstinenciu prischla úloha príležitostného taxikára. A nielen to. Z času na čas plnil aj iné úlohy, o ktoré ho kolegovia požiadali. Bol to dobrák od kosti. Vždy sa snažil každému vyhovieť a Laura spočiatku nechápala, ako vôbec môže fungovať v tomto biznise. Bol slušný, pokojný a mierny. Až neskôr zistila, že dokáže aj tvrdo zabojovať a ku každému obchodu pristupuje s dokonale naplánovanou stratégiou a taktikou.

„Len zostaň, Peťo, a zabav sa,“ odmietla Laura. „Zavolám si taxík.“

Nahol sa k nej a zašepkal jej do ucha: „Keď mňa to tu bez teba nebaví.“

„Peťo, toto sme už prebrali. Vieš dobre, že...“

„Viem, sme len kamaráti, ale odprevadiť ťa snáď smiem, či nie?“

Laura si sťažka vzdychla, no keď pozrela do Peťových smutných očí, neochotne privolila: „Tak teda dobre.“

Keď zastali pred Lauriným domom, obrátila sa naňho:

„Ďakujem ti za odvezenie aj za to, že si sa ma zastal.“

„To nestojí za reč! Vieš, že na mňa sa môžeš vždy spoľahnúť.“

„Viem. Dobrú noc,“ rozlúčila sa rýchlo, aby zamedzila ďalším Peťovým pokusom o zblíženie.

„Ešte si spravím zopár fotografií z detskej izby a som hotová,“ povedala Laura majiteľke veľkého dvojizbového bytu, ktorá sa z finančných dôvodov rozhodla presťahovať s dcérkou do menšieho. Po rozvode vychovávala dcéru sama, a keďže jej bývalý manžel neplatil výživné a prišla o zamestnanie, nemala inú možnosť, ako získať peniaze predajom nehnuteľnosti. Najprv sa pokúšala vymeniť byt po známosti, no nenašla nikoho, kto by bol ochotný prenechať jej svoj menší byt a za väčšiu plochu doplatiť.

„Počkajte, odsuniem tú stoličku, aby nebola v zábere.“

„Nie, nie,“ protestovala Laura, „pokojne ju tam nechajte, pani Bobáková. Vždy je lepšie, ak je na fotke zachytený aj nábytok. Kupujúci má lepšiu predstavu o priestore a jeho využití. Verte mi,“ zdôraznila, keď na majiteľkinej tvári zbadala pochybnosti.

„Len aby si niekto nemyslel, že byt predávam aj s nábytkom.“

„To už je vecou vzájomnej dohody. Ak ste rozhodnutá byt kompletne vypratať, záujemcom oznámime, že sa predáva nezariadený,“ vysvetlila Laura, pričom z ničoho nič pocítila slabosť a na čelo jej vystúpil studený pot. Vzápätí ju rozbolelo brucho.

„Prepáčte, mohla by som vás poprosiť o pohár studenej vody?“ požiadala majiteľku.

„Pravdaže, nech sa páči,“ starostlivo pozrela na Lauru a podala jej pohár: „Je vám zle? Akosi ste zbledli.“

Laura prevrátila do seba pohár na dúšok. Len čo sa tekutina dotkla jej vnútorností, skrútilo jej brucho.

„Ďakujem,“ vrátila pohár pani Bobákovej a náhlivo sa lúčila: „Keď budem mať fotky v počítači, pošlem vám ich na vašu e-mailovú adresu a zverejníme inzerát, ako sme sa dohodli. Teraz už musím bežať.“

A myslela to doslova. Našťastie sa byt pani Bobákovej nachádzal neďaleko miesta, kde bývala, takže domov stihla dobehnúť práve včas. Ešte šťastie, že nebývam v Bratislave, ďakovala v duchu. Kým by som sa presunula domov alebo do kancelárie, bol by z toho pekný malér.

Vo dverách ju už nadšene vítala Bianka, motajúc sa jej pod nohami.

„Uhni, Bianka, lebo z teba spravím dalmatínca!“ okríkla svoju spoločníčku namiesto tradičného pozdravu a utekala na toaletu. Ledva prešla pár krokov k izbe, už sa ta musela vrátiť.

Keď sa jej ako-tak uľavilo a myslela si, že najhoršie má za sebou, napila sa vody, aby nahradila stratené tekutiny. Bolesť brucha sa však opäť dostavila, dokonca ju naplo na vracanie.

Čo sa to so mnou robí? pomyslela si skrúšene. Bianka sa okolo nej stále krútila, tíško kňučala a upierala na paničku smutné oči.

„Si hladná, však?“ prihovorila sa jej Laura, ktorá nemala na jedlo ani pomyslenia. Nasypala do misky granuly a postavila ju pred Bianku: „Tu máš, daj si.“

Bianka s nevôľou oňuchala granuly, zopár prehltla a znovu sa dotmolila k Laure. Sadla si jej k nohám a súcitne na ňu pozerala.

Laura pohladila štvornohú kamarátku po hlave: „Pekne od teba, že trpíš so mnou.“

Bianka jej odpovedala tichým zaskučaním.

Ja viem, potrebuješ ísť von, ale teraz by som to nezvládla, ospravedlňovala sa psíkovi v duchu. Vtom jej napadla spásonosná myšlienka a skôr než ju stihla zavrhnúť, siahla po mobile.

Peťo zdvihol na prvé zvonenie. „Ahoj, Laura, nemôžeš to bezo mňa cez víkend vydržať?“ žartoval natešene.

„Mrzí ma, že ťa vyrušujem, ale... mohol by si prísť ku mne? Je mi strašne zle,“ s námahou zo seba vysúkala.

Okamžite zvážnel. „Čo sa ti stalo?“

„Neviem. Príď, prosím ťa, ak môžeš.“

„Jasné, vydrž, o chvíľu som u teba,“ nezaváhal ani na okamih.

Keď prišiel, ustarostene sa opýtal: „Preboha, Laura, čo sa deje? Vyzeráš... zničene.“

„Pokojne povedz, že hrozne.“ Uvedomovala si, ako vyzerá. Stačil jej letmý pohľad do zrkadla. Bledá strhaná tvár s tmavými kruhmi pod očami a mejkapom zmytým slzami bezmocnosti pôsobila naozaj odstrašujúco. Nemala však síl ani chuť upravovať sa.

„Z čoho ti je zle?“ vyzvedal Peťo.

„To keby som vedela!“

„Niečo si zjedla?“

„Ale nie, bola som u klientky a zrazu mi prišlo nevoľno.

Absolútne netuším od čoho.“

„Napila si sa vody?“

„Áno, ale ešte sa to zhoršilo.“ Len čo to stihla dopovedať, opäť musela bežať na záchod. Zachvátila ju panika. Srdce jej prudko bilo až v krku. Cítila sa veľmi slabá.

„Ako ti môžem pomôcť?“ vystrašene sa opýtal Peťo.

„Prosím ťa, mohol by si sa ísť prebehnúť s Biankou?“

Nechápavo na ňu vytreštil oči. Potom preniesol zrak k nohám, akoby si až vtedy uvedomil, že drobné štvornohé stvorenie okolo neho poskakuje, dožadujúc sa pozornosti.

„Myslel som si, že pomoc potrebuješ ty, a nie...“

„Prosím,“ zaúpela.

„Pravdaže, už idem.“ Vzal si od Laury podávanú vôdzku a pripol ju k psíkovmu obojku. Vzápätí spolu zmizli vo dverách.

„Musíš ísť k doktorke, Laura. Nemôžeš stále vracať,“ dohováral jej, keď sa vrátili z vychádzky.

„Dnes predsa neordinuje, je sobota,“ namietla.

„Tak ťa odveziem do nemocnice. Nech ťa vyšetria, čo ak je to niečo vážne?“ nástojil Peťo.

„Ale prosím ťa! Dám si lieky proti hnačke, pár dní budem držať diétu a som v poriadku,“ presviedčala ho, no len čo to dopovedala, znovu sa jej zmocnila nevoľnosť. Keby sa nechytila steny, bola by sa zviezla na zem. Peťo k nej priskočil a rozhodne zavelil: „Ideme!“

Table of Contents

Start

1

2

3