Bryony Gordon

THE WRONG KNICKERS

Copyright © 2014 by Bryony Gordon

Translation © 2016 by Veronika Bali

Jacekt design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu The Wrong Knickers

(Headline Publishing Group, Great Britain 2014)

preložila Veronika Bali.

Redigovala Ľuba Nitrová.

Korigovala Silvia Zubeková.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 875. publikáciu v elektronickej podobe

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-4453-5

Venujem Mez, Jane a Naomi

Predslov

Začalo sa to, ako to už býva, bozkom.

Vždy sa to začína bozkom.

Nikdy sa to predsa nezačína piatimi veľkými pivami, tromi tequilami a chytaním za zadok, však? To neznie dosť romanticky. Ani by z toho nebol dobrý prípitok na vašej imaginárnej svadbe, alebo príbeh pre vaše budúce vnúčatá.

„Jedného krásneho večera bol starký so starkou na šrot v krčme v Soho, keď sa rozhodli pokračovať v pochybnom pajzli kdesi na konci tmavej uličky, za dverami s grafitmi, dole v podzemí, kde boli piliny na zemi a boh nás ochraňuj, ak by niekto pustil na zem neuhasenú cigaretu – a tancovali spolu na pivom obliatom parkete na hity Justina Timberlaka a Beyoncé.“

Musím sa dať dokopy. Nejako som sa dala uniesť.

Začalo sa to teda bozkom v tom pochybnom pajzli, kým sa z reprákov ozývalo Crazy in Love – Šialene zaľúbená. To bolo, samozrejme, znamenie. Znamenie, že my dvaja budeme navždy spolu. Že budeme ako britský Jay-Z a Beyoncé. Na rozdiel od Beyoncé som však nemala úžasné telo, ani som nevedela natriasať zadočkom. Ten môj bol síce tiež okrúhly, ale nie okrúhly na zahryznutie. O natriasací twerk som sa pokúsila raz – doma a pripitučká – a vyzerala som, akoby som zo seba striasala dáku chorobu.

To bolo teraz jedno. Bozkávala som sa s Joshom. S úžasným, krásnym Joshom s tmavými vlasmi a zelenými očami. S Joshom v obleku! Kravatu si strčil do vrecka (kde si predstavujem drahé pero a vizitky) a rozopol si vrchné gombíky na košeli, ktoré odhalili kúsok jeho mužnej hrude.

Študoval na Oxforde aj Princetone a teraz mieril na ministerstvo zahraničných vecí. Netušila som, čo tam robil. Možno len admina alebo stážistu, ale pokojne si predstavujem, že ho najali ako mladý talent a mieri priamo do diplomatických služieb. Už vidím náš spoločný život – cestujeme po svete, bývame na najlepších ambasádach, ja servírujem čaj v záhrade alebo kokteily pri bazéne. Spoločný manželský život začneme v Afrike, naše deti budú šantiť po savane a preháňať sa so slonmi. Presťahujeme sa do Singapuru, alebo Bangkoku alebo Hongkongu – alebo iného horúceho a vlhkého mesta. Odskočíme si do Washingtonu, kde si budeme tykať s prezidentom a naše deti (teraz už trojjazyčné) sa budú kamošiť a sľúbia si, že si budú písať, keď nakoniec zakotvíme v Londýne v krásnom bielom dome v Notting Hille (cez týždeň) a v domčeku v Cotswolds (cez víkendy).

„Máš chuť na sex?“ funel mi Josh do ucha a odfúkol môj vysnívaný svet. Uznávam, nebol to veľmi romantický návrh, ale v tej chvíli znel naozaj lákavo. A tak som spolu s Jay-Zetom zahlásila: „ÁNO!“

Pravda bola, že som vyslovene nemala chuť na sex. Bola by som rada, keby som bola z tých, ktoré majú chuť len tak na sex. Byť divoká a bláznivá a hojdať sa na lustri. (Hojdal sa vôbec niekto na lustri? Človek musí mať poruke rebrík, aby dočiahol tak vysoko, a to si priamo odporuje so spontánnym vyskočením na luster.) Zase som odbočila.

Nemala som chuť na sex, ale skôr túliť sa. S týmto mužom som chcela stráviť zvyšok svojho života. A pretiahnuť ho náramne zvyšovalo moje šance stráviť ten život s ním, hoci ma vychovali, aby som robila presný opak. Ale s Joshom to bude iné. Pretiahne ma raz a potom bude chcieť zase a zase, až sa presúložíme do šťastného manželstva. Alebo aspoň vzťahu, ktorým si vyplním tie zradné roky po dvadsiatke.

„Áno, mám chuť na sex!“ zopakovala som.

Josh sa na mňa usmial a chytil ma za ruku. Potom mi strčil jazyk až do hrdla, a už to išlo. S odstupom času si uvedomujem, že sa nebozkával nijako dobre. Išiel po zuboch. Olizoval mi sklovinu ako veľká ľudská zubná kefka, ktorá odstráni o päťdesiatdva percent viac povlaku a dosiahne aj na miesta, kam sa obyčajné kefky nedostanú. Nebolo to však obzvlášť úžasné. Ale keď som otvorila oči a zbadala jeho sústredený pohľad, s ľútosťou som si uvedomila, že on si myslí, že JE úžasný a že tá jeho patentovaná zubná prehliadka je terno. V tej chvíli mi to bolo jedno. Na bozkávaní sa dá popracovať, nie? Rozhodla som sa, že kamoškám poviem, že sa bozkáva najlepšie na svete. Ak presvedčím ostatných, že som sexuchtivá zvodkyňa, možno tomu uverím aj sama.

„Poďme ku mne,“ ozval sa Josh náhle.

K Joshovi sme sa doviezli ilegálnym taxíkom (ďalší skvelý detail pre vnúčatá), presne takým, pred ktorým varujú plagáty na zastávkach – nasadnite do ilegálneho taxíka a už možno nevysadnete živé a zdravé. Lenže po istej dávke alkoholu vás legálne taxíky odmietnu vziať alebo sa rovno tvária, že vás nevidia. Rozhodne nechcú, aby ste im ovracali celé auto, alebo aby vás vozili dookola po meste, kým si spomeniete, kde to vlastne bývate. No a ilegálnym taxikárom je to jedno. Môžete si vzadu vracať, koľko vládzete, lebo auto nie je ich a viac ich trápi neplatná STK alebo rovno licencia. Navyše vás radi povozia, kým si spomeniete na adresu, keďže to znamená viac prachov pre nich. Ak náhodou nemáte dosť prachov, len vám pohrozia vyvraždením rodiny a vykopnú vás.

Takže tak sme si sedeli v tom ilegálnom taxíku smrdiacom po grcke, ktorý síce nemal pásy, ale zato sme vzadu mohli piť a fajčiť. To by nám normálny taxikár teda nedovolil. Okrem trochu obliatych sedadiel sme došli v poriadku.

Josh býval vo Fulhame ako každý správny muž v obleku. Na to tu je zákon. Hoci to boli len štyri míle, taxikár si vypýtal päťdesiat libier. Samozrejme, že sme nemali padíka. Dali sme dokopy dvadsať libier a štyridsať dolárov z Joshových amerických študentských čias.

„To je za tie obliate sedačky,“ vysvetľoval taxikár.

„Musíme skočiť do bankomatu. Najbližší je tu za rohom pri benzínke,“ vravel mu Josh.

„No to bude ďalších desať!“ ozval sa taxikár bez váhania. Vo svete nelegálnych taxíkov bolo celkom normálne nahodiť si desíka za tridsať sekúnd jazdy. Na to, aby sme protestovali, sme boli až príliš opití a príliš nedočkaví. Šesťdesiat libier a hotovo. Pre mňa to bola len malá cena za spoločný život a cestu okolo sveta so vzhľadným diplomatom.

Mierili sme po schodoch do jeho bytu na najvyššom poschodí. Prechádzali sme cez kuchyňu, kde Josh vybral niečo z chladničky (šampanské?) a hneď ma ťahal po ďalších schodoch do podkrovnej spálne. Všetko mal ladené v krémových a hnedých farbách. Na poličke mal len štyri knihy – chlapský román od Tonyho Parsona, biografiu komika Billa Hicksa, sprievodcu Mexikom a školský slovník. Na ostatných poličkách boli vystavené certifikáty a ocenenia zo školy, ktoré potvrdzovali jeho výnimočný športový talent na akomkoľvek povrchu – futbalový aj ragbyový trávnik, bežecká dráha, bazén. Mal dvadsaťšesť rokov a stále žil zo svojej mladíckej slávy. Mal dvadsaťšesť a iba štyri knihy. Už vtedy som sa mala otočiť a odísť.

Zvalili sme sa na posteľ a bozkávali sa. Obzerala som sa po tej fľaši šampusu, čo doniesol, no nikde som ju nevidela. Divné. Začal si ma rozbaľovať ako darček. Bola som nervózna a neskúsená, akoby to bolo po prvý raz. Doteraz som mala sex presne s dvoma mužmi: prvý bol sedemnásťročný chalan, ktorý ma zbavil panenstva u nich v obývačke, kým jeho rodičia boli kdesi mimo, a z telky nám hral otvárací ceremoniál olympijských hier (tuším Atlanta 1996). Druhý bol môj stály priateľ, s ktorým som sa vyspala, až keď som si bola istá, že ho naozaj ľúbim. A hoci si viem úplne jasne predstaviť, že aj Josha by som vedela naozaj ľúbiť, nie som si taká istá, že on bol na tom rovnako. Alebo či sa mu aspoň páčili moje kozy.

Kde bolo to šampanské? Chcela som na to ísť pomaly a popíjať pri tom bublinky. No zatiaľ mi neponúkol ani vodu. Čo je to za človeka, čo si pozve domov návštevu a ani len pohár vody jej neponúkne? Kdesi hlboko mi napadlo, že som si Joshom nie celkom istá, ale tieto myšlienky som hneď zrušila a ďalej som si navrávala, že toto je ON, otec mojich detí...

„Myslím, že by sme si mali dať toto,“ dýchol mi Josh do tváre. Čo asi teraz prezrádzal môj výraz? Rozhodne som chcela, aby vravel „vrrrr“, ale bojím sa, že som vyzerala skôr na „brrrr“. Čo sme si to akože mali dať? Ľad na vychladenie šampáňa? Alebo handru na utretie výbuchu po bublinkách? Už mi naozaj dochádzali nápady. Kondóm?

Ale Josh mal rozhodne iný nápad. Nápad ako z fetišistickej príručky. Pretože Josh mi nechcel naliať šampanské. Ani nemal záujem o bezpečný sex. Čo si chcel Josh dať, bola kocka masla.

Áno, čítate správne. Maslo. So slanou príchuťou pre jeho väčšie potešenie.

Víťazoslávne ho držal nad hlavou ako nejakú trofej a slastne si ho obzeral. Zdá sa, že po tom masle túžil viac ako po mne. „Fakt to s tým pekne kĺže,“ vravel a odrazu vyzeral menej ako sakáč z Oxfordu a viac ako trápny chlapec z intráku, „je to s ním také...“ bála som sa, že sa spraví hneď tu a teraz, „príjemné.“

Hrozné bolo, že ani toto ma úplne neodradilo. Nezdvihla som sa a nezutekala do noci hľadať ten ovracaný taxík. Najhoršie nebolo, že chcel použiť raňajky ako lubrikant, že chcel natrieť moju vagínu ako hrianku a privodiť mi nejaké vyrážky alebo inú chrumkavú chorobu, ktorú by som trápne vysvetľovala doktorovi. Najhoršie bolo, že som si tú svoju vysnívanú budúcnosť s ním nechcela dať vziať a namiesto rázneho odmietnutia som hľadala výhovorky.

„No, vieš, strašne rada by som do toho šla, ale mám intoleranciu na laktózu,“ vymýšľala som si za pochodu. Josh vyvalil oči.

„Som alergická na mlieko. Celá hneď opuchnem,“ a pre lepšiu ilustráciu som si nafúkla líca. „Nikdy som si neužila krémové zákusky alebo mliečnu čokoládu. Vieš si to predstaviť? Hrozné. Ak máš nejaký sójový margarín, tak to by sme mohli, ale inak masielko je nono.“

Prečo som nemala odvahu povedať na rovinu, že nechcem mať genitálie natreté maslom? Prečo som splietala o mliečnych náhradách? Jasné, že som nemala alergiu – zdá sa, že ani na mužov so zvláštnymi sexuálnymi chúťkami. Ak by som bola alergická na pečivo a mlieko, nemala by som sedemdesiat kíl a ľudia by nevraveli, že som korpulentná, alebo ako od Rubensa. Akoby to bol kompliment. Asi si mysleli, že mi tuk udrel na mozog a nepochopím, že to je len pekne zabalená urážka.

Grrrrr. Môj život!

„To je škoda,“ odpovedal Josh. Zrazu opadlo celé jeho nadšenie a vyzeral nejaký ospalý. Panika! Namiesto toho, aby som si pobrala svoje veci a vypadla s akou-takou dôstojnosťou, snažila som sa zachrániť nemaslový sex.

„Ale aj tak by sme mohli, vieš...“ pokúsila som sa na neho žmurknúť, no vyzeralo to skôr ako tik v oku. Preplazila som sa cez posteľ a začala som ho bozkávať. Reč jeho tela prezrádzala, že je podráždený, sklamaný a zničený. Keď sa na mňa zvalil, uvedomila som si, že mal so mnou sex len zo slušnosti, a zdá sa, že si myslel, že mi vlastne robí láskavosť. Hneď ako bol s tou láskavosťou hotový, otočil sa nabok a zaspal. Bez akéhokoľvek mojkania alebo požiadania o ruku.

Minimálne hodinu som len tak ležala a stále snívala o maznaní alebo ponuke na sobáš. A potom som ležala a rozmýšľala, čo to so mnou je. Prečo som si hneď nepomyslela: „Uf, tento týpek by mal byť niekde nahlásený ako úchyl.“ Prečo sa mi aj po tom všetkom stále páči? Bola som vzdelaná, dokopala som svoj nesexi zadok k samým áčkam, a tak celkovo som bola rozumná ľudská bytosť. A predsa. A predsa a predsa a predsa... Tento maslový kráľ si myslel, že som dutá ako bambus.

Celú noc som nevedela zaspať. Josh mal veľké letisko, ale rozťahoval sa skoro na celej posteli a mne nechal len malý kúsok, na ktorom som sa krčila. Udivilo ma, ako ešte aj v spánku dokáže byť arogantný. A ja som ho stále chcela.

Až oveľa neskôr som si uvedomila, že toto moje pošahané správanie nebola len jednorazovka, ale že taká som jednoducho bola. V momente, keď ma niekto odmietne, nepoviem si: „Kašlem aj ja na teba.“ Nie, nie. Namiesto toho sa splaším, že som niečo pokazila, a zo všetkých síl sa to snažím napraviť a získať ho späť, čím toho človeka ešte viac znechutím.

„Určite to je nejaká psycho choroba,“ vravela som svojej kamoške Chloe. „No jasné, že je,“ bez váhania odpovedala Chloe, „volá sa to zúfalstvo.“

Možno som bola zúfalá. Ale práve vtedy som s tým nemohla nič robiť. Tak som tam len tak ležala, snažila sa zmestiť na ten kúsok postele, ktorý mi zostal, a pozerala do plafónu. Aj keby som mala celú polku postele, alebo hoci len štvrtinu, nemohla by som zaspať. Bola som príliš napätá a nervózna z toho, čo by sa mohlo stať, ak by som si dovolila normálne si pospať. Napríklad by mi mohol ujsť poriadny prd a zobudiť ho. A keď sme pri tom, čo ak budem musieť ísť ráno na veľkú? Tu uňho nemôžem ísť. Aj keď je to prirodzená biologická potreba, stále si veľa mladých mužov myslí, že ženy to jednoducho nerobia. Čo si akože myslia? Možno, že máme dizajnové vrecúško ako vývod. Alebo máme črevá z jemných trblietok, ktoré rozkladajú všetok odpad a nepotrebujeme sa vysrať? Na čo asi potom máme tie zadky? Možno si myslia, že nám ich Boh dal, keby sme sa náhodou rozhodli pre kariéru v pornografii a prišli by vhod, ak by režisér navrhol, že nás treba naložiť odzadu. To teda nie, fakt nie! Ženy chodia na veľkú rovnako ako chlapi, a predsa tu panuje nejaká všeobecná dohoda, že o tom nebudeme hovoriť. Pre mňa to teraz znamenalo, že to budem musieť držať až domov. Alebo ak nebodaj bude chcieť sexovať aj ráno, budem musieť utekať rovno do práce, kde sa zavriem v nádherne odhlučnenej kabínke pre vozičkárov.

Ó bože, teraz som naozaj musela ísť na záchod. A ani som netušila, kde tam je záchod. Ak si nebudem dávať pozor, tak to pustím rovno v posteli, a to už naozaj spolu do toho Washingtonu nepôjdeme. Tiež by som sa celkom rada napila. V ústach som mala suchšie ako na púšti Gobi. Stavím sa, že Josh určite bol v Gobi a prešiel ju celú krížom pešo. Určite tu mal k tomu aj nejaký diplom, ktorý by potvrdil jeho skvelý výkon. Ale čo som to vlastne chcela? Jasné, nájsť záchod, aby som odľahčila mechúr a zahnala smäd vodou z kohútika. Kým tam budem, môžem si doladiť mejkap, nech vyzerám aspoň trocha k svetu, keď sa ráno zobudí.

Snažila som sa odplichtiť z postele, aby som ho nezobudila. V tme som nahmatala kabelku, schmatla ju a zamierila som k dverám. Nepamätala som si, že by tie schody boli až také strmé. Pomaly som schádzala dole a dávala si pozor, aby som nespadla – ježiš, to by bola hanba, keby som si teraz zlomila nohu, hlavne keď mi treba tak hrozne na záchod, a obzvlášť keď som nahá, tak ako ma pánboh stvoril. Otvorila som dvere, za ktorými, ako som dúfala, bola kúpeľňa. Na prvý raz som síce nenašla kúpeľňu, ale zato Joshovho spolubývajúceho. Bol oslepený žiarou zo svojho notebooku, ktorý zavrel hneď, ako ma zbadal.

„Doriti!“ skríkla som s vedomím, že som zobudila asi komplet celú ulicu. Až potom som si uvedomila, že by som mala použiť dvere a kabelku, aby som aspoň čo-to zo svojej nahoty zakryla. „Doriti, sakra! Prepáč, nie som zlodej, prisahám!“

Chalan sa začal rehotať: „To je dobré! Väčšina zlodejov sa snaží komplet zamaskovať, aby ich nikto nevedel identifikovať. Ale ty, no, poviem to takto: pri identifikácii by som ťa spoznal. Tipujem, že si s Joshom.“

Pokúsila som sa o úsmev. Ide to ťažko, keď ste úplne obnažená a spolubývajúci chlapíka, o ktorom dúfate, že si ho zoberiete, reaguje až príliš pokojne na nahú ženu v jeho izbe, akoby sa to tu stávalo úplne bežne.

„Ak hľadáš vécko, sú to prvé dvere napravo,“ dodal.

V kúpeľni som obdivovala Joshovu zbierku krémov a kozmetických prípravkov. Musela som priznať, že mal toho viac ako väčšina žien. Vybavila som malú potrebu, umyla som si zuby prstom namiesto kefky, napila sa trochu vody a natrela som sa Joshovým hydratačným krémom od Clarins. Dala som si novú vrstvu mejkapu, maskary aj rúžu. Smiešne, ja viem. Bola som totálne beznádejne smiešna. Pozrela som sa na mobil, ktorý hlásil, že je 3.21 v noci. Vrátila som sa späť do postele a bezúspešne sa pokúšala oddýchnuť si. Sama s vlastnými myšlienkami som si predstavovala, čo by sa ešte mohlo pokaziť, ak by som zaspala. Mohla by som chrápať, alebo by som mohla rozprávať zo sna a prezradiť mu, že sa mi NAOZAJ páči. Nie, nemohla som zaspať. Namiesto toho som čakala, kým sa rozvidní, a striedavo pozerala na Joshovu hlavu alebo do strešného okna. Ale Josh tvrdo spal, aj keď vyšlo slnko. Ako mohol takto pokojne spať muž, ktorý sa práve pokúsil použiť maslo ako ľúbostnú pomôcku? Začala som uvažovať, čo sa stane, keď, ak vôbec, sa Josh zobudí. Objíme ma ospalo a povie mi, aká nádherná noc to bola? Pobozká ma na čelo (vždy som si predstavovala, že sa páry po sexovaní pobozkajú na čelo) a poláska moje sexi neupravené vlasy? Chvíľu som sa pohrávala s myšlienkou jemne mu prejsť nohou po lýtku. Možno by som mala urobiť prvý krok a začať mu hladiť chrbát. To radšej nie, to by bolo príliš smelé (obávať sa prílišnej smelosti pri mužovi, ktorý sa ma pokúšal len pred pár hodinami ponatierať maslom, je irónia, ktorá mi vtedy nedošla). Keď sa nakoniec zobudil, ani sa ma nedotkol. Tak ja som sa odhalila pred jeho spolubývajúcim, obetovala nočný spánok z obáv, či sa mu budem páčiť aj ráno, a on ma neobjíme ani len zo slušnosti. Bola som úplne zdrvená. Začínalo mi byť fyzicky zle z vlastnej hlúposti, hoci to mohlo byť aj z tej opice.

Predstierala som, že som sa práve zobudila z hlbokého spánku, pretrela som si oči a teatrálne naťahovala ruky. Josh vyskočil z postele a zahlásil, že mešká do práce. Jeho tón naznačoval, že ma z toho obviňuje a že včera mi tú zubnú prehliadku urobil len preto, aby som bola ráno jeho živým budíkom. Stačilo povedať a bola by som ho zobudila už dávno. Pobehoval po izbe a veľavýznamne vzdychal, akoby mu to, že ma vzal včera k sebe a pretiahol ma, narobilo tieto nepríjemnosti.

Bez toho, aby sa na mňa čo i len pozrel, začal po mne hádzať moje šaty. Rifle, podprsenku, tielko – oblečenie, ktoré som si včera starostlivo vybrala, aby som pôsobila nenúteným sexi dojmom, a ktoré teraz smrdelo od špakov a včerajšieho piva.

A potom po mne strelil ružové hodvábne nohavičky, ktoré mi pristali v lone štítkom Agent Provocateur nahor, a mimochodom poznamenal, že sú veľmi pekné. Uvedomila som si, že je to jediný kompliment, odkedy sa zobudil, no čo je horšie, ani ten sa nerátal, pretože tie gaťky neboli moje. Nepochybne, tie ružové, hodvábne, sexi nohavičky veľkosti osem boli skutočne krásne. Boli všetkým tým spomenutým, len nie mojou bielizňou! Toto bol môj prvý sex na jednu noc. A to boli nesprávne nohavičky!

1. kapitola

Môj život v takzvanej strednej triede

Volám sa Bryony a môj život nebol taký, ako som si ho predstavovala. V skutočnosti bol môj život presným opakom toho, čo som si predstavovala. Mala som dvadsaťtri rokov a nevlastnila som byt, auto ani nohavičky Agent Provocateur. Vlastnila som viac než štyri knihy, ale teraz som ich nemala kam uložiť. Nemala som titul ani školský diplom, ktorý by potvrdil, že som bola naozaj výborná rozohrávačka v netballovom B tíme. Nevedela som a nechcela som vedieť variť, a napriek tomu, že som žila na diéte zloženej zo surovej stravy, humusu a cigariet, stále som nevyzerala ako Gisele Bündchen. (Čím to asi bude?)

Predstavovala som si, že vo svojich dvadsiatich troch rokoch by som už mohla byť dospelá, alebo sa tomu stavu aspoň približovať. Môj život by bol kolotoč kokteilových večierkov a dôležitých stretnutí a osláv v mojom apartmáne. Ha ha ha. Z príbehov, ktoré mi rozprávala mama, bol momentálne môj najobľúbenejší ten, ako ona v mojom veku mala dve deti, z toho jedno školopovinné. Nebola som si istá, či jej veriť. V otázke svojho veku bola dosť tajnostkárska. Dokonca natoľko, že aj mňa presviedčala, aby som začala klamať o svojom, lebo ona predsa nemôže mať dcéru dvadsiatničku. Podľa toho, čo som videla v jej pase, neviem, či vôbec v tom veku stretla otca, tobôž s ním stihla splodiť dve deti. Nech to bolo akokoľvek, ja som z toho vyšla ako kolosálny stroskotanec. Nemala som priateľa, a čo je ešte horšie, naozaj mi prekážalo, že žiadneho nemám. To by ma naozaj nemalo trápiť. Bola som vychovaná, aby bola zo mňa silná, nezávislá žena, f-e-m-i-n-i-s-t-k-a, ktorá sa zaujíma iba o svoju kariéru, aj keď moja kariéra znamenala pýtať sa členov S Club 7 a Westlife, aká je ich obľúbená farba.

Nechápte ma zle, milovala som svoju prácu v tínedžerskom časopise. Mohla som byť šťastná, že vôbec mám prácu po všetkých tých škrtoch, ekonomických krízach a uťahovaní si opaskov. Ja len, že napriek tomu, že som mala prácu, fakt skvelú prácu, vo voľnom čase by som mala radšej blogovať o rozdieloch v platoch medzi pohlaviami a ženskej obriezke, a prečo doteraz nebol ženský James Bond ani Doctor Who, ale aj tak jediné, na čo som dokázala myslieť, bol chalan. Chalan, ktorý sa o mňa nezaujímal a nezavolal mi, muž, ktorý neodpovedal na moje esemesky. Muž, ktorý sa mi s najväčšou pravdepodobnosťou už nikdy neozve. Čo je fakt pekne blbé.

Prvé dve dekády môjho života boli, ako pre väčšinu ľudí, šťastné a príjemné a ničím výnimočné. Nič počas tých rokov nenaznačovalo, že by to malo pokračovať iným smerom. Mala som o dva roky mladšiu sestru Naomi a brata, ktorý sa narodil, keď som mala dvanásť. O drobcovi si všetci okrem mňa mysleli, že je zlatučký – keďže som sa práve učila o „kvietkoch a včeličkách“, vôbec mi to neprišlo zlaté. Dali mu meno Rufus, skoro ako psovi. Rufus, Naomi a Bryony – typicky meštiacke.

Spolu s rodičmi – žurnalistka a PR manažér –, psom, pár mačkami a dovlečeným hmyzom sme žili v radovej zástavbe na kraji západného Londýna. Na dovolenku sme chodievali do Cornwallu a príležitostne do Španielska, a mali sme nudné volvo plné zvieracích chlpov, maminých papierikov od žuvačiek a našich prázdnych kartónov od džúsov.

Chodila som do čisto dievčenskej školy, kde som patrila do sivého priemeru, bez šikany alebo inej pozornosti. Zatiaľ čo obľúbeným dievčatám vždy prešli príliš krátke sukne, ja som pri každom pokuse dostala poznámku a musela zostať po škole. Od útleho veku som bola odsúdená nebyť obľúbená a cool. Moje osobné hodnotenia boli plné môjho „potenciálu“ a „žiarivého úsmevu“. Jeden rok som získala trofej s názvom „Cena za napredovanie“, čo bola cena útechy pre úbožiakov, ktorí nikdy nič nevyhrali.

Keď som sa začala s kamoškami točiť okolo chalanov, nikdy sa mi neušli tí dobrí. Vždy som skončila s odrobinkami, zvyškami, s tými, ktorých si vyberali do tímu ako posledných.

Moja prvá bozkávačka bola odporná s chalanom menom Derek. Mal oblečené tričko s gandžovými listami vo farbách jamajskej vlajky, hoci najďalej bol v Hanwelli, kde aj býval, a marihuanu fajčil tak akurát vo sne. Fakt sa mi s ním nechcelo dať dokopy, ale moja kamoška Sally sa cmúľala s jeho kamošom Theom, jeho pekným kamošom, a ja som sa cítila na ocot. A znudená. „Ideme na to?“ pozrel na mňa Derek. Keď som nad tým rozmýšľala, tak všetci chalani, s ktorými som sa odvtedy bozkávala, mali rovnakú nafúkanú a arogantnú baliacu techniku.

Svoje tínedžerské roky som strávila túžiac po Theovi, zatiaľ čo on chcel byť len môj kamarát. Síce môj najlepší kamoš, ale stále len kamoš. Navrávala som si, že to bolo preto, lebo medzi nami bolo niečo viac, niečo hlboké, niečo, čo nechcel poškvrniť niečím takým prízemným, ako je bozkávanie, ale všetci vieme, že to nebola pravda a že som sa mu jednoducho nepáčila. Prečo by som sa aj mala? Mala som vlasy ako myš, spojené obočie a v kuse som žmúrila, pretože som nechcela nosiť príšerné kostené okuliare hrubé ako popolníky. Mama mi ich nanútila po jednej zrážke so starším pánom na skútri, ktorého som nezbadala, lebo som bola krátkozraká. (Obaja sme boli v poriadku, len moje ego utrpelo zranenie.)

Napriek všetkému som stále mala svoje nádeje a sny. Chcela som byť spisovateľka ako moja mama, ktorej kariéru som obdivovala. Lietala po svete a robila rozhovory s celebritami. Pamätám si, keď som bola ešte malá, poslali ju do windsorského safari parku urobiť článok o kŕmení slonov. Páčila sa mi myšlienka, že zábava môže byť prácou. Myslela som si, že keď zo mňa bude novinárka, budem robiť rozhovor s Take That a všetkých si ich zoberiem, alebo aspoň jedného z nich. A keď nie Take That, tak by som sa uspokojila aj s niekým z East 17, ich úhlavnými nepriateľmi. Bol by to môj únik z tej fádnej existencie. Všetky baby, s ktorými som chodila do školy, všetci tí chalani, ktorí ma ignorovali, by ma jedného dňa uvideli na červenom koberci na filmovej premiére po boku napríklad Ronana Keatinga. (Niekto z Boyzone by tiež postačil, a ak by som mala dať latku naozaj nízko, tak by som sa uspokojila aj s členom Westlife.) A všetci by si hovorili: „Bože, mali sme jej venovať viac pozornosti. Kiežby sme videli jej krásu, múdrosť a vtip, ktoré v nej celý ten čas boli ukryté. My hlupáci!“

Celé týždne som vypisovala do Smash Hits so žiadosťou o brigádu, ale nič z toho. V škole som pracovala čoraz tvrdšie, hoci ostatní na to kašlali. Všetci boli príliš zaujatí Theom, Derekom a Nickom a Paulom. Vedela som, že si prídem na svoje, keď pôjdem na univerzitu. Hlboko v kostiach, ktoré boli naozaj hlboko pod mojím detským tukom, som vnímala univerzitu ako krajinu neobmedzených možností, miesto, kde budem prekvitať, miesto, kde nájdem svoje nové ja a začnem odznova. Nebudem viac priemerná a viazaná svojou nudnou malomeštianskou existenciou. Pridám sa k politickým aktivistom a budem chodiť protestovať, a každú noc budem v nejakom klube a dni budem tráviť diskusiami o ideách a teóriách, a potom úspešne zoštátnicujem a rovno vpochodujem do redakcie novín alebo časopisu a na svoje tínedžerské roky sa ohliadnem ako na nutné obdobie učenia sa, a mládež bude ku mne vzhliadať.

Budem ako tie hollywoodske hviezdičky, ktoré o sebe bezostyšne tvrdia, že boli škaredými káčatkami a na študentský ples nemali nikdy partnera, ale samozrejme, že to tak nebolo. Rozhodla som sa, že pôjdem študovať históriu umenia, pretože som bola kreatívna a iná. Študijná poradkyňa mi vravela, že je to chyba, a že by som mala skúsiť radšej anglický jazyk a literatúru.

„Ale keď ja neznášam podčiarkovanie testu a písanie poznámok na okraj,“ protestovala som, „myslím, že ak pôjdem študovať angličtinu, znechutí mi to knihy NAVŽDY.“ Len sa na mňa pozrite. Úplná hlupaňa. Vysvetľovala som jej, že keď budem na univerzite, chcem sa tam aj niečo naučiť. Viem napríklad veľmi málo o talianskej renesancii, impresionizme – myslela som si, že sa to píše impresijonyzmus, hrôza – a manierizme, a že keď budem študovať dejiny umenia, bude to znamenať, že budem tri roky objavovať nové veci, namiesto toho, aby som hľadala v knihách, čo chcel autor povedať, keď si môžem radšej čítať len tak vo voľnom čase.

Študijná poradkyňa si rezignovane povzdychla. Nepovažovala ma za vzdelanú mladú dámu, ktorou som rozhodne bola. „Slečna Gordonová,“ vyhlásila, „poradila by som vám, aby ste sa zamysleli, v akom type práce je titul z dejín umenia žiaduci. Chceli by ste byť kurátorka? Kritička umenia? Interiérová dizajnérka?“ Snažiť sa presvedčiť týchto starcov je beznádejné. (Teraz som si uvedomila, že tá poradkyňa nemohla mať vtedy viac ako tridsaťpäť.)

Zobrali ma na londýnsku UCL a zapísala som sa na ubytko na internáte v centre Londýna. Samozrejme, že som nedostala izbu v krásnej historickej brečtanom obrastenej budove pri Regent’s Parku. Moja izba bola na ôsmom poschodí výškovej budovy kdesi pri Euston Road – výškovej budovy s pokazeným výťahom. Mama vyronila slzu, kým som si vybaľovala veci – hifi vežu, budík (haha) a súpravu ružových uterákov a rovnakých obliečok z obchodného domu John Lewis – tých som sa musela čím skôr zbaviť. Nevedela som sa dočkať, kedy sa mama poberie. „Maj sa, mami,“ vyprevádzala som ju, zatiaľ čo si utierala slzy. Myslím, že plakala skôr nad spoločnou kuchyňou a faktom, že spoločná kúpeľňa bola plná vlasov a moja izba vyzerala tak trochu ako väzenská cela. To som plánovala veľmi rýchlo napraviť – na trhoch nakúpim nejaké deky a plagáty. „Uvidíme sa na Vianoce,“ celá som žiarila, ako som vyprevádzala mamu. Môj plán zostať mimo domu sa nakoniec ukázal byť príliš optimistický.

Univerzita nebola zasľúbenou krajinou, ako som dúfala. Ako dvadsiatničke mi v podstate nič nevyšlo tak, ako som si plánovala. Možno som mala príliš bujnú fantáziu alebo som čítala priveľa rozprávok. No niečo tu nesedelo. Moje očakávania sa ničím nelíšili od mojich rovesníkov. Chcela som rovnaké veci ako hociktorý dvadsiatnik, ktorého som stretla na univerzite: chcela som všetko. Boli sme deti bohatej a scestovanej silnej generácie „baby boomerov“. Najrôznejšie autority, vrátane samotného premiéra, nám tvrdili, že vzdelanie, vzdelanie a ešte raz vzdelanie je odpoveďou na úplne všetko. Univerzita mala byť iba začiatok, mal to byť kľúč k úžasnému životu v blahobyte. A predsa, už po mesiaci na škole som si nebola istá, či to tak bude aj v mojom prípade.

Nedalo sa povedať, že by sme tvrdo študovali – škola trvala len asi osem hodín do týždňa. To samo osebe nebol problém, keďže sme tak mali kopu času na pitie a vyspávanie do štvrtej poobede. Lenže moje telo nebolo zvyknuté na takýto režim. Nemala som na mysli len alkohol. Jednoducho som zrazu nevedela, čo so sebou, keď som nemala neustále lekcie, kde by ma učitelia, závislí od ukážkových výsledkov školy, tlačili do extrémneho bifľovania. Momentálne som sa trápila aj s tými pár predmetmi, ktoré som mala. Uvažovala som, či som nemala poslúchnuť študijnú poradkyňu a ísť radšej na tú anglinu. Počas jednej prednášky nám prednášajúci premietol z projektora jeden obrázok. Žiadna krásna socha alebo prenádherná maľba od Michelangela, nič také. Bol to obrázok čierneho štvorca. Obyčajného, ničím zvláštneho čierneho štvorca.

„Tento čierny štvorec,“ vyhlásil prednášajúci, „reprezentuje všetky čierne štvorce a ich oslobodenie sa od politickej ideológie.“ Upierala som prázdny pohľad na obrázok na plátne. „Možno si myslíte, že to nie je nič iné, len čierny štvorec,“ presne, „ale toto je čierny štvorec, ktorý navždy zmení vaše myslenie a vnímanie sveta.“

Skutočne ma zmenil, ale nie tak, ako to prednášajúci predpokladal. Prestala som chodiť na prednášky a začala som písať do novín a časopisov so žiadosťou o prácu. Mama mi odmietla pomôcť – tvrdila, že sa musím do novinárskej brandže na Fleet Street dostať „náležitou cestou“.

Nepridala som sa k žiadnym politickým aktivistom, nechodila som protestovať, ani do klubov, ani som nedebatovala o ideách. Nebolo s kým, alebo skôr nikto nechcel o ideách debatovať so mnou. V mojom odbore boli len samé baby – opäť, prečo som nešla na tú angličtinu. Hoci boli všetky naozaj milé, cítila som sa ako na strednej, akurát teraz mi mama neplatila cestovné ani mi nenavarila, keď som prišla po dlhom dni ničnerobenia domov. Raz som si zabudla raňajky na parapetnej doske na intráku, a po týždni som tam našla vyhúknutú celkom novú kultúru. Možno som sa mala dať radšej na biológiu.

Keď sa mi konečne z jedného časopisu ozvali, že k nim môžem prísť na stáž, bez váhania som šla do toho. Prišla som domov a použila taktiku „Mami, musím ti povedať niečo dôležité“. Tá veta naznačovala, že po nej príde odhalenie nejakej zloby.

„Zlatko, si tehotná?“ spýtala sa mama a celá zbledla. „Si závislá od drog?“

„Alebo horšie,“ otec zdvihol hlavu od Financial Times, „stala sa z teba liberálna demokratka?“

„Jack!“ zahriakla ho hneď mama. „Prečo neberieš veci nikdy vážne?“ A už sa hádali. Presnejšie, mama sa hádala a otec si z nej uťahoval, čo ju, samozrejme, ešte viac vytočilo. Ja som zatiaľ stála v kuchyni, klepkala po stole a čakala, kým sa skončí tá fraška.

„Takže, ako som vravela,“ prerušila som ich nakoniec.

„Áno, prepáč, zlatko,“ pozrela na mňa mama.

„Kedy to čakáš?“ spýtal sa otec.

„Nie som tehotná!“ odvrkla som. „Odchádzam z univerzity.“ Všimnite si, prosím, že som použila slovo odísť a nie vykašlať sa, ktoré by naznačovalo, že ste úplne na nič súci, beznádejný prípad, odsúdený stať sa tehotnou narkomankou, hoci pravdepodobne nie liberálnou demokratkou. Čakala som, kým sa prestanú hašteriť medzi sebou a obaja sa pustia do mňa. Ale nič také sa nestalo.

„V poriadku, zlatko,“ povedala mama.

„Myslím, že je to skvelý nápad,“ pridal sa otec.

Hneď mi malo byť jasné, že tu niečo zásadné nesedí.

Presťahovala som sa teda späť do rodičovského domu a písomne som oznámila vedúcemu katedry, že v ďalšom semestri nenastúpim. Odpovedal mi veľmi prísnym listom, v ktorom vyjadril svoje sklamanie a ľútosť, že som miesto zabrala niekomu, kto ho vskutku chcel. List som roztrhala a poplakala si v detskej izbe. Samozrejme, že som neplakala len pre ten list, hoci ten mi tiež neurobil dobre. Bolo to hlavne preto, že som zlyhala a že tá sprostá študijná poradkyňa mala pravdu. Neskončila som univerzitu a aj tak som bola skoro tisícku dlžná za tú plesnivú väzenskú celu, kde som ani poriadne nebývala. Vzdelanie, vzdelanie, vzdelanie. No čo z toho, pán premiér?

Table of Contents

Start

Predslov

1. kapitola