Jürgen Todenhöfer

INSIDE IS – 10 TAGE

IM „ISLAMISCHEN STAAT“

Copyright © 2015 by C. Bertelsmann Verlag,

a division of Verlagsgruppe Random House GmbH,

München, Germany

Translation © 2016 by Zuzana Guldanová

Inside photos © by Jürgen Todenhöfer

Maps © by Peter Palm

Jacket design © 2016 by Ivan Brůha

Slovak edition © 2016 by Ikar

JÜRGEN TODENHÖFER

10 DNÍ

v Islamskom štáte

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

Z nemeckého originálu Inside IS – 10 Tage im „Islamischen Staat“

(C. Bertelsmann Verlag, a division of Verlagsgruppe

Random House GmbH, München, Germany 2015)

preložila Zuzana Guldanová.

Redigovala Anna Šikulová.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhol Ivan Brůha.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 868. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4677-5

Frederikovi

za neoceniteľnú pomoc

a podporu počas cesty

i pri písaní tejto knihy

I

Vznik Islamského štátu

Na prvý pohľad to vyzerá, že Islamský štát sa sotva vynoril z temnoty dejín, a už sa stal stredobodom svetovej politiky. No jeho existencia je dlhšia. Islamský štát je plodom vojny v Iraku roku 2003.

S bojovníkom Islamského štátu som sa po prvý raz stretol roku 2007 v obliehanom Ramádí v Iraku. Rami mal 27 rokov, študoval históriu, pôsobil nesmelo. Na vlastné oči videl, ako mu Američania počas domovej prehliadky zastrelili matku, a tak sa pridal k teroristom. Chápal som jeho žiaľ, no jeho rozhodnutiu som nerozumel.

„A čo by ste robili na mojom mieste?“ trpko sa spýtal.

Ak človek žije v blahobyte a v mieri, nie je ťažké zaujímať šľachetný postoj k rebélii a k terorizmu. Vraj, či som sa niekedy zamyslel nad tým, čo sa človeku odohrá v duši, kým sa rozhodne spáchať samovražedný atentát.

Keď som mlčal, Rami dodal: „Prestaňte na nás útočiť a ponižovať nás. Vypadnite z našich krajín. Potom sa al-Káida zlikviduje sama.“

Vzostup al-Káidy ako dôležitého činiteľa v chaotickej hre o moc v Iraku sa začal o štyri roky skôr, roku 2003. Organizáciu vtedy viedol 37-ročný jordánsky sunnita Abú Mus’ab az-Zarkáví. Pôvodným cieľom Strany monoteizmu a džihádu bolo zvrhnúť jordánskeho kráľa. No invázia USA do Iraku mu poskytla nevídanú príležitosť. Umožnila mu bojovať proti Američanom a súčasne viesť džihád proti šiítom, ktorých považoval za zradcov islamu, za odpadlíkov. Šiíti po zvrhnutí Saddáma Husajna prevzali v Iraku neobmedzenú moc a kedysi vplyvných sunnitov vylúčili z politického života v krajine.

Zarkáví už krátko po invázii začal budovať bojové oddiely zložené z Iračanov. Neskôr k nim pripojil neveľkú skupinu arabských bojovníkov, ktorých s al-Káidou cez Sýriu prepašoval do Iraku. Spolu mal k dispozícii asi dvetisíc mimoriadne zdatných bojovníkov, polovicu z nich v provincii Anbar. Ostatní bojovali predovšetkým v Dijále a v sunnitských štvrtiach Bagdadu. Zarkáví využil vzdor sunnitského obyvateľstva. Vyhľadávanými obeťami jeho útokov boli irackí vojaci, policajti, ale najmä šiíti. Podľa amerických zdrojov Zarkávího ľudia v auguste 2003 vyhodili do vzduchu mešitu imáma Alího v Nadžafe. Nasledovala séria krvavých atentátov.

Americkí okupanti takmer každý atentát v Iraku veľkoryso pripísali Zarkávímu. Jeho postavenie v očiach verejnosti postupne prerástlo jeho skutočný vplyv. Američania pritom systematicky zamlčiavali fakt, že proti nim nebojuje len al-Káida, ale existuje proti nim aj oveľa silnejší a početnejší „občiansky“ odpor. Také informácie by sa v USA ťažko vysvetľovali. Spojené štáty po zvrhnutí Saddáma Husajna potrebovali jasne vykreslený obraz krvilačného nepriateľa, ktorým by pred voličmi odôvodnili pokračujúcu ozbrojenú prítomnosť v Iraku. A Zarkávímu sa úloha všemocného teroristu celkom zapáčila.

Svetovú slávu si vyslúžil cynicky zinscenovanými verejnými popravami západných rukojemníkov. Roku 2004 sa objavilo video, v ktorom odťali hlavu Američanovi Nicholasovi Bergovi – údajne z pomsty za zločiny Američanov spáchané vo väzení Abú Ghrajb. Berga a ďalšie obete navliekli do oranžovej kombinézy, aké nosili zajatci v Abú Ghrajbe. Na rozdiel od popráv, ktoré teraz predvádza al-Baghdádího režim, ukázali krvavú masakru v neskrátenej verzii. Al-Baghdádího verejne demonštrovaná brutalita však rozhodne nesie Zarkávího rukopis.

Zarkáví oficiálne vstúpil do al-Káidy na jeseň roku 2004. Američanom to zrejme vyhovovalo. Jeho teroristická skupina dostala názov al-Káida v Iraku (anglická skratka AQI). Pre zaujímavosť – Baghdádí v tom čase sedel v americkom väzení. Zarkáví zatiaľ nerušene pokračoval vo vraždení. Na jeho brutálny postup, ktorý si vyžiadal množstvo civilných obetí, sa napokon písomne sťažoval aj bin Ládinov zástupca Ajman al-Zavahíri. Pri akciách pôvodne namierených proti USA totiž umieralo viac šiítov než Američanov. Na rozdiel od Zarkávího bin Ládin a Zavahíri sa usilovali dosiahnuť zmierenie medzi sunnitmi a šiítmi.

Lenže Zarkáví sa už nedal zastaviť. Neštítil sa ničoho. Jeho surovosť a mimoriadne prísna forma šariátu vyvolávali rozpaky. Ak sa mu na nejakom území podarilo presadiť šaríu, pravidlá boli surové, puritánske. Fajčenie, pitie i počúvanie hudby boli zakázané.

Zarkávího kruté metódy pripomínali vahhábizmus na Arabskom polostrove spred dvesto rokov. Ten zasa nadviazal na cháridžovcov, ktorí pred 1 300 rokmi zavraždili Alího, zaťa proroka Mohameda. Kruto a nemilosrdne trestali každého, kto sa čo len o milimeter odklonil od ich obmedzených náboženských predstáv. Ženy, deti i starcov. Nenadarmo ešte aj dnes extrémistov 20. storočia označujú za novodobých cháridžovcov.

V júni 2006 sa americkej armáde podarilo pri cielenom leteckom útoku pri meste Bakúba zlikvidovať Zarkávího. Použili na to dve spolu päťstokilové bomby. Spojené štáty súrne potrebovali úspešnú akciu v Iraku.

Al-Káidu však nezlikvidovali. Naopak, v Iraku sa k nej pripojilo viacero menších rebelských skupín a v októbri 2006 vyhlásili Islamský štát v Iraku (anglická skratka ISI). Novým vodcom sa stal Egypťan Abú Ajjúb al-Masrí a prvým duchovným emirom Iračan Abú Abdullah al-Rašíd al-Baghdádí (často sa zamieňa so súčasným kalifom Abú Bakrom al-Baghdádím). Dodnes však nie je jasné, či duchovný emir naozaj existoval, ani aký bol jeho vplyv. Počet bojovníkov ISI sa v tých časoch odhadoval na dvetisíc. Z politických dôvodov sa však takmer všetky atentáty spáchané inými skupinami odporu naďalej pripisovali Islamskému štátu alebo al-Káide.

Rozmáhajúci sa odpor v Iraku postupne vojensky i politicky oslaboval vedenie Spojených štátov. Američania mali vojny dosť. Pôvodne boli dôvodom ich účasti zbrane hromadného ničenia, no tie sa napriek všemožnému úsiliu nepodarilo nájsť. Namiesto toho rástli počty padlých amerických vojakov.

USA teda zmenili taktiku. Aj v Iraku platí, že peniaze sú mocnejšie než tanky. Vďaka horibilným sumám, ktoré vyplatili zdecimovaným sunnitským kmeňom, sa podarilo dosiahnuť dohodu o vojenskom prímerí. Vznikli občianske výbory i akčné sunnitské milície, ktoré nazvali Synovia Iraku, aby zdôraznili ich domáci pôvod v porovnaní so zahraničnými bojovníkmi ISI.

Za prísľub, že neskôr dostanú podiel na moci i na ekonomickej prosperite Iraku, sunniti vyhnali čoraz neobľúbenejší ISI z jeho najväčších bášt. Podarilo sa mu síce udržať menšie militantné bunky, a to predovšetkým v Bagdade, Dijále a vo veľkých mestách provincie Anbar, Fallúdže a Ramádí, no Islamský štát v Iraku sa dostal do existenčnej krízy. Pod tlakom sunnitov sa museli vojensky stiahnuť aj „občianske“ hnutia odporu. Na rozdiel od bojovníkov ISI mali ich členovia občianske povolania, ku ktorým sa mohli vrátiť.

Američania sa na revanš stiahli do svojich základní. Zakopali sa ako krty. Na uliciach irackých miest sa už takmer neobjavovali. Tvrdenie, že Iračanov zlomili vďaka Bushovej stratégii Surge a vďaka posilneniu vojsk, je len mediálny výmysel. V tom čase som sa zdržiaval medzi umiernenými bojovníkmi odporu v provincii Anbar. Neskôr som navštívil Bagdad. Spojené štáty vojnu v Iraku jednoznačne prehrali. Vďaka finančným darom sa im aspoň podarilo zachovať si tvár. Keď roku 2011 sťahovali vojská, mohli sa tváriť, že vojnu horko-ťažko vyhrali.

Americká ani iracká vláda však nedodržali sľuby, ktoré dali sunnitom. Sunniti, no najmä predstavitelia niekdajšej vládnej strany Baas, boli naďalej prakticky vylúčení z politického života. Po odzbrojení ISI im napokon vyschli aj finančné toky. Mnohí mladí sunniti sa opäť stali nezamestnanými. Namiesto odmeny sa dočkali utláčania a prenasledovania. Šiítsky premiér Núri al-Málikí vytvoril teroristický režim na prenasledovanie sunnitov. Bola to pomsta za ťažké roky počas vlády Saddáma Husajna.

Západ o problémoch vedel, no nezaujímali ho.

V apríli 2010 Američania pri leteckom útoku zabili šéfa ISI al-Masrího a prvého al-Baghdádího. V máji sa vedenia zdecimovaných buniek ISI ujal 38-ročný, vysokoškolsky vzdelaný Abú Bakr al-Baghdádí. V tom čase ešte stále formálne podliehali al-Káide.

Počas takzvanej arabskej jari 2011 sa k ISI pridali schudobnení niekdajší Saddámovi velitelia. Roku 2003 ich vyhodili z armády a ďalšiu príležitosť už nedostali. Z ISI sa opäť stala malá, no úderná bojová skupina. Al-Baghdádí pokračoval v Zarkávího ťažení proti šiítom a proti Málikího vláde. V ničom nezaostal za krutosťou a tvrdosťou Zarkávího šariátu.

Al-Baghdádí využil, že v Sýrii sa v rovnakom čase vzmáhal odpor proti Asadovi. Koncom roka 2011 tam založil teroristickú organizáciu Džabát al-Nusra pod vedením Sýrčana Abú Mohameda al-Džuláního, ktorá v nasledujúcich mesiacoch celkom úspešne bojovala proti sýrskemu režimu. Prepojenie na ISI a al-Káidu najprv tajili. Mali na to dôvod: al-Káida ani ISI sa v Sýrii netešili veľkej obľube.

„Alavitský kacír“ Asad dokonale stelesňoval predstavu rebelov o nepriateľovi. Sekulárny alavita, jeden z najbližších spojencov šiítskeho Iránu, mal povesť prozápadne, dokonca proizraelsky orientovaného politika. Hoci Izrael opakovane ostreľoval sýrske pozície, väčšina rebelov, s ktorými som sa v Sýrii stretol, považovala Asada za priateľa Izraela. Nuž, proti utkvelým predstavám nie je imúnne ani obyvateľstvo Sýrie.

Do nepokojov v Sýrii sa zaplietlo viacero vlád Blízkeho východu i Západu. Všetci mali eminentný záujem zvrhnúť tamojšiu vládu. Saudská Arábia, Katar, USA, Francúzsko, Veľká Británia i ďalšie štáty všemožne podporovali odpor proti Asadovi. Peniazmi, dodávkami zbraní i verejnou propagandou, ktorá pripomínala dezinformačnú kampaň pred vojnou v Iraku z roku 2003. Keď som si počas návštev Sýrie večer pozeral správy na internete, mal som pocit, že západné médiá píšu o inej realite, nie o tej, ktorú na vlastnej koži prežívam.

Zbrane, ktoré prispeli k tomu, že pokojné demonštrácie prerástli do neľútostnej občianskej vojny, sa s tichým súhlasom USA na obrovských nákladných lodiach alebo lietadlách prepravovali do Turecka. Odtiaľ ich presúvali do Sýrie a rozdávali rebelom. Menej významné pašerácke trasy viedli aj cez Libanon, neskôr cez Irak.

Dodávky zbraní koordinovali dôstojníci CIA – tí rozhodovali, kto dostane akú výzbroj. Údajne chceli zabezpečiť, aby sa zbrane nedostali do rúk Džabát al-Nusre ani iným extrémistickým skupinám. Prirodzene, na sýrskom území už nad zbraňami nemali kontrolu. Všetci, čo situáciu v Sýrii aspoň zbežne poznali, vedeli, že zbrane sa neskôr dostanú aj k teroristickým skupinám. Najmilitantnejšie skupiny rebelov si za hranicami vyberali najlepšiu výzbroj. Údajné umiernené jednotky ich často predávali al-Káide a spriazneným organizáciám. Lukratívny obchod so zbraňami v Sýrii utešene prekvital.

Aj súkromní donátori a organizácie zo Saudskej Arábie či z Kuvajtu vo veľkom štýle dodávali peniaze, zbrane a bojovníkov. Väčšina finančných prostriedkov a zbraní skončila v rukách radikálnych islamistických skupín. Hoci to v ich krajinách bolo nelegálne, nikoho to netrápilo.

Džabát al-Nusra sa do roku 2013 stala najmocnejšou rebelskou skupinou v Sýrii. Al-Baghdádí musel napokon verejne vyhlásiť, že Džabát al-Nusra v skutočnosti nie je nič iné ako ISI v Sýrii. Vyzval Džuláního, aby mu oficiálne odprisahal vernosť. Ten však odmietol a namiesto toho odprisahal vernosť vodcovi al-Káidy Ajmanovi al-Zavahírimu. Džulání sa chcel stať pobočkou centrály, nie pobočkou inej pobočky.

Al-Zavahíri teda vyzval al-Baghdádího, aby ponechal vzťah medzi al-Nusrou a ISI „taký ako dosiaľ“, aby sa obe organizácie sústredili na vlastné územia. To však al-Bagh-dádí rázne odmietol. Vyhlásil, že al-Nusra ostáva súčasťou ISI. Keď Zavahíri a Džulání trvali na svojom, al-Baghdádí oficiálne zavrhol al-Káidu a Džuláního vyhlásil za odpadlíka. Džuláního opustila asi polovica bojovníkov, prebehla k al-Baghdádímu a odprisahala mu vernosť.

Rakka a severovýchod Sýrie sa dostali pod kontrolu al-Baghdádího. Islamský štát v Iraku (ISI) premenoval na Islamský štát v Iraku a Levante (anglická skratka ISIS). Neskôr názov zredukoval na Islamský štát (IS). Pri tomto názve už chýba geografické vymedzenie. Územné nároky Islamského štátu sú globálne. V čase, keď Abú Bakr al-Baghdádí vyhlásil kalifát Islamský štát, žilo na jeho území viac ako šesť miliónov obyvateľov.

II

Ciele Západu

Západ teda opäť bojuje na Strednom východe. Koľko vojen sa už odohralo v tomto regióne bohatom na ropu? Dvadsať? Tridsať? Teraz sa bojuje proti organizácii, ktorá dostala názov Islamský štát – jej demonštratívne predvádzaná krutosť vyráža dych celému svetu. Lenže ide Západu naozaj predovšetkým o to, aby skoncoval so stredovekým barbarstvom? Alebo intervenuje len zato, že IS ohrozuje v Iraku jeho ropné záujmy? Bojovníkom IS sa totiž podarilo preťať tepnu irackého ropného priemyslu a získať kontrolu nad „strategickým ropovodom“ vedúcim z Iraku do Turecka.

Spojené štáty nikdy neváhali viesť vojnu pre nerušený prístup k rope a ropovodom. Kým bojovníci Islamského štátu vraždili a stínali hlavy iba v Sýrii, ďaleko od rozsiahlych irackých ropných polí, nechali ich USA na pokoji. Prostredníctvom spojencov v Perzskom zálive dokonca IS nepriamo podporovali. Rovnako však podporovali aj ostatné veľké sýrske teroristické organizácie ako Džabát al-Nusru, Islamic front alebo Ahrar al-Šam. Zato, že bojujú proti Asadovi, spojencovi Iránu, ktorý si vojnou v Iraku roku 2003 a zvrhnutím Saddáma Husajna neprimerane posilnil moc.

Aké sú teda skutočné ciele Západu v tejto novej vojne v Iraku?

Rozmach Západu sa začal pred päťsto rokmi, no nikdy nemal nezištný základ. Jeho cieľom nebolo civilizovať zvyšok sveta, ale dôsledne presadzovať vlastné ekonomické záujmy. Západné armády nepoznali zľutovanie. Hlavy západných štátov však väčšinou len predstierali ušľachtilé motívy, čo im zabezpečilo podporu poddaných alebo voličov. Príslušníkov iných kultúr najprv zabíjali v mene kresťanstva, neskôr v mene ľudských práv a napokon v mene demokracie. V skutočnosti však vždy šlo o peniaze, o moc a o slávu. Na tom sa dodnes nič nezmenilo. Američan Samuel Huntington zhodne s viacerými historikmi tvrdí, že „Západ nedobyl svet prevahou hodnôt, ale prevahou v používaní násilia. Obyvatelia západných krajín na to často zabúdajú, ale obyvatelia nezápadných krajín na to nezabudnú nikdy.“ Násilie prichádzajúce zo Západu nepoznalo hranice. Prekonalo dokonca aj beštiálne výčiny dnešného teroristického Islamského štátu.

Francúzsky spisovateľ a kolonizátor Louis de Baudicour takto opísal jeden z nespočetných barbarských činov Francúzska v Alžírsku: „Jeden vojak zo špásu odrezal žene prsník, iný schmatol dieťa za nohy, hlavu mu roztrieskal o stenu.“ Francúzsky spisovateľ Victor Hugo napísal, že vojaci si pohadzovali deti a nabodávali ich na bajonety. Keď odovzdali ľudské uši naložené v soli, dostali sto sous.

Za odrezanú hlavu si vyslúžili oveľa väčšiu odmenu. Stínanie alžírskych bojovníkov za slobodu bolo až do skončenia vojny roku 1962 na dennom poriadku. Odťaté hlavy verejne vystavovali na obdiv.

Presne tak, ako to dnes robí Islamský štát.

Iračanom sa pod britskou koloniálnou nadvládou nepovodilo lepšie. Winston Churchill im roku 1920 vytýkal, že sú nevďační, lebo sa búria proti britskej korune. Neskôr hrdo vyhlásil, že chemické zbrane, ktoré proti nim použil, mali „skvelý morálny účinok“.

V Líbyi naložili kmeňových vodcov do lietadiel a zhadzovali ich na zem. Líbyjské dievčatá slúžili talianskym koloniálnym vojskám ako sexuálne otrokyne. Státisíce civilistov nahnali do koncentračných táborov v púšti, kde polovica z nich zahynula strašnou smrťou.

Na týchto sadistických výčinoch sa dodnes nič nezmenilo. Len im nevenujeme pozornosť alebo ich vytláčame z podvedomia. Lenže moslimský svet na ne nezabudol. Podľa popredných predstaviteľov americkej armády boli podmienky v americkom zajateckom tábore Bagram pri Kábule horšie ako v Guantáname. Zajatých príslušníkov Talibanu dovtedy znásilňovali bojové psy (!), kým sa ku všetkému nepriznali. Zverejnil som svedectvo jedného západného bezpečnostného analytika. Nikoho to nepobúrilo. Aká vlna odporu by sa však zdvihla, keby psy znásilňovali amerických vojakov? Rovnako brutálne postupoval západný „predvoj v boji za ľudské práva“ v Iraku po roku 2003. Mladú Iračanku Manal vo väzení na letisku v Bagdade prinútili, aby sa dívala na znásilňovanie mladého irackého bojovníka americkým vojakom. Manal vykričala svoje poníženie do celého sveta, obrátila sa aj na súd. O jej prípad nikto neprejavil záujem.

Veď nešlo o americké dievča...

Podľa najnovších svedectiev dochádzalo v Guantáname k zneužívaniu zajatcov americkými zamestnankyňami. Niekedy aj dvoma naraz. Po zverejnení informácie v USA dostali zamestnankyne napomenutie. Pre Západ zneužívanie zajatých Arabov očividne nie je zločinom. Podrobnú reportáž o tom priniesol nemecký Der Spiegel. Ani tento škandál nevyvolal rozruch.

Keď sa porovnateľného zločinu dopustí bojovník Islamského štátu, rozhorčenie Západu nepozná hraníc. Zvolávajú krízové schôdzky premiérov, zasadnutia generálnych štábov, hľadajú stratégie na zamedzenie nehanebných útokov na „naše hodnoty“. Zločin, ktorého sa dopustí Arab, je zrejme iný než zločin, ktorý sme spáchali my. V podstate ide o rasizmus v najodpornejšej podobe.

Podľa francúzskeho filozofa Jeana-Paula Sartra Západ sa správal k Arabom vždy ako k nižšej rase „na úrovni vyvinutejšej opice“. Pre Západ boli „obyvateľmi“ Arábie, ale nie jej ozajstnými „vlastníkmi“. Ešte aj veľký francúzsky politik, publicista Alexis de Tocqueville konštatoval: „Pri pohľade na dianie vo svete sa človek neubráni dojmu, že Európania sa k iným rasám správajú tak ako ľudia k zvieratám. Podmaňujú si ich, a keď sa im to nedarí, tak ich zničia.“

Za posledných dvesto rokov arabská krajina ani raz nezaútočila na západnú krajinu – agresormi boli vždy európske veľmoci. Brutálne zavraždili milióny arabských civilistov. Reči o krutostiach moslimov sú postavené na hlavu. Západ bol oveľa krutejší.

No nejde len o moslimský svet. Mahátmu Gándhího sa raz spýtali, čo si myslí o západnej civilizácii. Odvetil: „Myslím, že by to bola dobrá myšlienka.“ Lenže realitu západného kolonializmu, akú zažil v Indii, označil ako „diabolskú“. Roku 1975 som ako mladý poslanec nadšene poúčal indickú premiérku Indiru Gándhíovú o význame ľudských práv v západnej politike. Prekvapene sa ma spýtala: „Vy tomu naozaj veríte?“

Bývalý hlavný veliteľ NATO Wesley Clark uviedol, že krátko po 11. septembri mu v Pentagóne ukázali tajný zoznam siedmich zločineckých štátov, ktoré majú byť v nasledujúcich piatich rokoch napadnuté. Boli medzi nimi Irak, Líbya, Sýria a Irán. Bushovi vojnoví štváči si nechceli dať ujsť jedinečnú šancu, ktorú im poskytli teroristické útoky z 11. septembra. Clark sa vyjadril, že chceli využiť priaznivé okolnosti, sústredenými vojenskými akciami „destabilizovať Stredný východ, rozvrátiť ho a napokon ho ovládnuť“. Stačilo už len nájsť ušľachtilý motív.

Verejnosť na Západe nie je schopná odhaliť cynické hry západných politikov. Úprimne veríme, že my sme tí „dobrí“. Máme hlboko zakorenenú nevraživosť voči islamu, ktorú v nás Západ stáročia živil, a manipulácia prináša ovocie. Svätú vojnu nevymysleli moslimovia, ale kresťania. V Jeruzaleme sa „po členky brodili v krvi, aby so slzami šťastia v očiach“ pristúpili k Spasiteľovmu hrobu. Päťdesiat miliónov obyvateľov Ázie a Afriky počas kolonizácie nezmasakrovali moslimovia. Prvú ani druhú svetovú vojnu, ktoré si vyžiadali takmer sedemdesiat miliónov obetí, tiež nerozpútali moslimovia. To my, Nemci, sme zbabelo a hanebne vyvraždili desať miliónov Slovanov a šesť miliónov Židov, spoluobčanov, susedov, priateľov, neurobili to moslimovia.

Kedy a čím robili naši takzvaní kresťanskí politici česť kresťanstvu, úžasnému náboženstvu lásky? Kedy a kde sme svojim bratským náboženstvám judaizmu a islamu prejavili úctu a lásku?

Kontinenty a krajiny, ktoré sme za posledných päťsto rokov dobyli, neprijímali pasívne naše barbarské činy. Väčšina obyvateľstva sa prispôsobila, no takmer všade vznikli aj hnutia odporu. Niektoré mali pokojný charakter – ako Gándhího hnutie občianskej neposlušnosti v Indii. Iné boli ozbrojené ako FNO (Front národného oslobodenia) v Alžírsku alebo legálny odpor Iračanov proti invázii a porušovaniu medzinárodného práva Spojenými štátmi americkými roku 2003.

Už francúzsky literát Jean Cocteau však konštatoval: „Revolúcia vydrží čistá maximálne štrnásť dní.“ Legálny odpor sa ľahko zvrhne na vraždenie a teror, a to nie je iba osobitosť moslimského sveta. Kresťanský terorista George Habash dal brutálne povraždiť židovských osadníkov. Na druhej strane zasa pôsobila sionistická teroristická organizácia Irgun pod vedením Menachema Begina alebo Bojovníci za slobodu Izraela Jicchaka Šamira. Z teroristov Begina a Šamira sa neskôr stali premiéri. Za výdatnej podpory Západu.

Terorizmus je svetový fenomén, nie moslimský. Podľa Global Terrorism Database, centra excelentnosti oficiálne podporovaného americkou vládou, došlo roku 2013 na celom svete k 239 atentátom. Iba dva z nich spáchali moslimovia. Rok predtým spáchali moslimovia 6 zo 196 atentátov. Väčšinu z 239 atentátov spáchali neznámi páchatelia, separatisti, ľavicoví či pravicoví extrémisti, protestanti a ďalší.

Tvrdenie, že nie každý moslim je terorista, ale každý terorista je moslim, je svinstvo. Napriek tomu, že „islamské“ teroristické útoky boli nesmierne krvavé. Mimochodom, v Nemecku dosiaľ nezahynul ani jediný Nemec pri útoku „islamských“ teroristov, zato pravicoví radikáli v Nemecku od roku 1990 usmrtili 29 moslimov. Stačí spomenúť vraždy spáchané neonacistickou bunkou NSU alebo vraždy v Möllne a Solingene. Protiislamskí štváči však argumenty neprijímajú.

„Islamskí“ teroristi sa však v posledných rokoch nesústreďovali na Západ, ale skôr na Stredný východ. USA ešte priliali vodu do ohňa protiteroristickou intervenciou v Afganistane, v Iraku a v Líbyi. Ich akcie mali na rozmnožovanie teroristickej základne priam blahodarné účinky. Amerických politických stratégov však v skutočnosti nezaujímali teroristické akcie, ktoré na Východe i na Západe oprávnene vyvolali hrôzu a zdesenie. Skôr naopak, používali ich ako argumenty pre voličov, aby mohli znova a znova vojensky zasahovať na osi ropy a zemného plynu, na takzvanej osi zla. Bývalý americký minister zahraničných vecí Henry Kissinger sa raz vyjadril, že ropa je príliš vzácna na to, aby ju svet nechal v rukách Arabov.

Zahraničná politika USA vždy potrebovala teroristov, „darebákov“, aby mohla dať vojenským intervenciám aspoň zdanie legitímnosti. Bývalý generál Colin Powell po rozpade Sovietskeho zväzu povedal: „Míňajú sa nám darebáci!“ Keby teroristi neexistovali, Spojené štáty by ich museli vymyslieť. Napokon, občas to aj robia.

Z oficiálnych materiálov sa dozvedáme zaujímavé informácie o agresívnej stratégii USA v otázke ropy a zemného plynu. Napríklad v máji 1997 americká vláda vyhlásila, že je jej povinnosťou vojensky zasiahnuť, ak ide o „zabezpečenie neobmedzeného prístupu ku kľúčovým trhom, zásobám energie a strategickým zdrojom“. Len hlupáci nechápu, o čo dnes vo svetovej politike ide: „It’s the oil, stupid!“ Ropa je čierne zlato, od ktorého závisí blahobyt Ameriky.

Ropa je najzákernejší dar diabla.

Table of Contents

Start

I Vznik Islamského štátu

II Ciele Západu