Valerie Bowman

THE UNEXPECTED DUCHESS

Copyright © 2014 by Valerie Bowman

Translation © 2016 by Martina Fedorová

Jacket design © 2016 by Matej Rudinský

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu The Unexpected Duchess

(St. Martin’s Paperbacks, New York 2014)

preložila Martina Fedorová.

Redigovala Jana Holková.

Korigovala Vlasta Greschová.

Obálku navrhol Matej Rudinský.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 873. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4679-9

Svojej sestre Janet Culkinovej,

ktorá musí kolegom z IT oddelenia vysvetľovať,

prečo sa na jej pracovnom stole

stále povaľujú knihy s obrázkom

polonahého muža na prednej strane.

Ľúbim ťa, Janny.

PRVÁ KAPITOLA

Londýn na konci júna 1815

Lady Lucy Uptonová odfúkla konárik, ktorý sa jej vytrvalo dobýjal do úst, a pred ďalším si zaclonila oči. Lístie v tvári a úlomky vetvičiek vo vlasoch boli, žiaľ, nevyhnutnou daňou za to, že strčila hlavu do živého plota. Nehovoriac o tom, že dnešná noc bola nezvyčajne chladná. Bol to však napokon jej vlastný nápad, a tak sa pevne rozhodla dotiahnuť ho až do konca.

Čupela bezpečne ukrytá v okrasnom kríku záhrady rodiny Chambersovcov, len zopár krokov od svojej drahej priateľky Cassandry Monroeovej. V honosnom panskom sídle sa konal bál, no tu v záhrade boli celkom samy... aspoň zatiaľ. Lucy natiahla krk, ako len vládala, aby prestrčila hlavu ku Cass.

Tá stála na druhej strane živého plota a roztrasenými rukami si šúchala ramená. „Čo ak ťa nebudem počuť, Lucy?“ zašepkala.

„Len pokoj, Cass. Budem ti po celý čas nablízku.“ Cass s námahou prehltla a prikývla.

„Vidíš, teraz si ma počula, však?“ upokojovala ju Lucy. Cass znovu trhane prikývla.

„Výborne,“ vyhŕkla Lucy.

Svetlo sviečok, umne rozostavených po celej záhrade, mäkko dopadalo na štrkom vysypanú cestičku, kde stála Cass. „Čo ak vôbec nepríde?“ spýtala sa a pomykala hodvábnou rukavičkou, ako to robievala, vždy keď bola veľmi rozrušená.

„Príde. Povedal predsa, že príde, no nie? Napokon Jane zostala vnútri a na všetko dohliadne. Teda predovšetkým na tvoju matku, rozumieš.“

„Iste. Idem sa prepadnúť od hanby. Keby mama vedela, že postávam niekde v záhrade s dospelým mužom, určite ma vydedí.“

Lucy odfrkla. „To sotva, ak jej povieš, že ten muž je vojvoda z Claringdonu.“

„Mama sa riadne nazlostí, keď sa jej donesie, že som ho odmietla.“ Cass si zahryzla do pery.

Lucy sa vo svojej skrýši v živom plote pomrvila. „Práve preto musíme zariadiť, aby sa to nikdy nedozvedela.“

Ďalšie myknutie rukavičkou. „Čo ak vojvoda príde na to, že si tu so mnou, a nahnevá sa?“

„Naozaj sa musíš stále pre čosi trápiť, Cass? Jasné, že na to nepríde. A aj keby, nechápem, prečo by ho to malo nahnevať. To, že sa tak chrabro zachoval v boji, za čo mu, samozrejme, patrí všetka česť, predsa nezaručuje, že z neho bude dobrý manžel.“

„Určite bude niektorej tým najlepším manželom na svete, on len...“ Cass sa ostražito poobzerala.

Lucy rozumela každému nevypovedanému priateľkinmu slovu. Úprimne s ňou súcitila. Neopätovaná láska zrejme veľmi bolí. „... nie je Julian.“

Cass sklonila hlavu. „Sesternica Penelope vraví, že Julian sa každú chvíľu vráti domov, ale... jednoducho nemôžem...“

„Nemusíš mi nič vysvetľovať, Cass. Rozumiem ti. Láske síce nie, tej ani zamak, keďže som sama ešte nikdy zaľúbená nebola, no nejako si s tým poradíme, uvidíš. V prvom rade sa potrebujeme zbaviť vojvodu a hneď potom niečo vymyslíme, aby si dostala šancu u Juliana.“

Cass si znovu pošúchala ramená. „Som hrozná. Akoby som nevedela, že Julian sa má oženiť s Penelope.“

„To je predsa jedno,“ namietla Lucy. „Ide o to, že keď sa nechceš vydať za vojvodu z Claringdonu, nikto ťa k tomu nemôže donútiť. Nech si tvoja mama hovorí, čo chce. Niečo také nedopustím! Nebudem sa nečinne dívať, ako na niekom páchajú bezprávie, a už vôbec nie, ak ide o moju najlepšiu priateľku. Či je to tvoja matka, alebo sám vojvoda. Okrem toho verím, že človek nemôže pochybiť, ak je k sebe úprimný a kráča za hlasom svojho srdca.“

„Och, Lucy, tak veľmi ťa zbožňujem za to, čo hovoríš. Hoci netuším, ako to chceš zariadiť s Julianom, tvoj optimizmus je skutočne obdivuhodný.“

„Len pekne po poriadku. Teraz sa radšej sústreďme na vojvodu.“

Na terasu vedúcu do záhrady dopadol mužský tieň a obe mladé ženy stíchli. Ozval sa zvuk krokov na štrkovom chodníku.

„To je on,“ šepla Cass a hlas sa jej triasol.

„Nedaj sa vyviesť z miery. Odvahu, priateľka moja. Musíš byť statočná!“

Sotva stačila dopovedať, priestor, kde Cass stála, do posledného miesta vyplnila sila vojvodovej prítomnosti. Zbadal Cass a zastal. Lucy ho zo svojho úkrytu videla len od pliec dole. Teda od jeho neuveriteľne širokých a mužných pliec dole. Naprázdno prehltla.

„Lady Cassandra,“ predniesol vojvoda hlbokým hlasom a uklonil sa.

Cass nesmelo zapišťala a vystrúhala poklonu. „Ďakujem, že ste prišli, vaša milosť.“ Hlas mala neprirodzene vysoký a vystrašený. Keby ju tak mohla chytiť za ruku a dodať jej odvahu. Len smelo, Cass. Len smelo.

„Musím však priznať, že ma vaše pozvanie dosť zaskočilo,“ pokračoval vojvoda.

„To som naozaj nemala v úmysle, vaša milosť, len som chcela... myslela som...“

Lucy okamžite spozornela. Už je to tu. Musí zasiahnuť. Cass nenachádza tie správne slová. Ticho si odkašľala do dlane. „Dúfala som, že tu budeme mať viacej súkromia na rozhovor, môj pane,“ zašepkala.

Cass jej slová roztraseným hlasom zopakovala.

„Tak je to teda,“ prikývol vojvoda. Pristúpil o krok bližšie a Lucy zalapala po dychu.

„Prosím, vaša milosť, nepribližujte sa ku mne. Ak by nás tu náhodou niekto zazrel, bola by som veľmi nerada, keby nadobudol dojem, že to nie je pri všetkej počestnosti,“ našepkávala ďalej čo najtichšie, aby ju vojvoda nepočul.

Cass zopakovala, čo počula.

Vojvoda sa rozosmial. „Takže podľa vás, lady Cassandra, stretnutie s mužom v záhrade uprostred noci nijako počestnosti neodporuje?“

Lucy sa zamračila. Dofrasa! Netušila, že ten chlap sa bude hádať o každé slovíčko. „Požiadala som vás o pár minút vášho vzácneho času len preto, aby som vám úprimne vysvetlila pohnútky svojho správania.“

Cass rýchlo zopakovala to isté.

„Nuž, nech sa vám páči,“ odvetil vojvoda.

Lucy sa zhlboka nadýchla. „Vaša milosť, hoci vôbec nepochybujem, že sú na svete tisícky žien, ktorým by vaša pozornosť nesmierne lichotila, musím sa priznať, že ja medzi ne nepatrím.“

Takmer fyzicky cítila, ako Cass pri tých slovách trpí. Zúrivo pritom poťahovala za lem rukavičky.

Lucy opatrne vykukla, aby zachytila vojvodovu reakciu. Znovu prehltla. Och, radšej to nemala robiť. Hoci ho už predtým videla a vedela, že vojvoda je veľmi pekný muž, jeho krása ju opäť zaskočila. Bol nielen pekný. Bol veľmi pekný. Ba príliš pekný.

„Rozumiem, lady Cassandra. Smiem sa vás len spýtať, z akého dôvodu ku mne prechovávate také city?“

Lucy nevdojak vypla hruď. Ale, ale! Tak on si pýta dôvody? Chce azda naznačiť, že sa mu stalo prvý raz, aby žena nebola jeho pozornosťou nadšená? Ešte pred chvíľou jej bolo vojvodu takmer ľúto, no v tejto chvíli jednoznačne víťazila jej potreba ochrániť priateľku. Bude musieť pritvrdiť. Jeho milosť si pýta riadnu príučku. A dostane ju, na to sa môže spoľahnúť!

„Možno ste ešte nestretli ženu, ktorá by nepodľahla vášmu čaru, môj pane, no ubezpečujem vás, že aj také jestvujú,“ šepkala Lucy a nahnevane prebodávala pohľadom statného muža pred sebou.

Cass znovu bezradne zapišťala a nečakane otočila hlavu, aby do kríkov zasyčala: „Lucy, to predsa nemôžem povedať.“ Lucy takmer vypadla zo skrýše na chodník. Vysvetlili si predsa, že úspech celej tejto šarády závisí len a len od toho, ako dlho Cass udrží formu. Len zopakuj, čo hovorím, v duchu dohovárala priateľke a ešte raz odrecitovala predchádzajúcu vetu.

Cass vrhla zúfalý pohľad ku kríkom a Lucy ani nedýchala napätím, či to tentoraz jej priateľka zvládne.

„To vám, žiaľ, nemôžem vysvetliť, pane,“ hlesla Cass namiesto toho. „Ja len, azda pochopíte...“

Lucy zaúpela. Cass to nepovie! Ech, keby bolo na nej, tak by mu to vytmavila! Možno by mohla... keby nejako šikovne strhla Cass do kríkov a postavila sa na jej miesto... Hlúpy nápad. To by si určite všimol. Škoda. No čo už. Bude musieť trochu ubrať na ostrosti svojich slov, ak chce Cass naozaj pomôcť. A to nepochybne zvládne, len... bude musieť chvíľu popremýšľať. Zhlboka sa nadýchla.

„Nuž, ak dovolíte, budem k vám veľmi otvorená. Jednoducho nemám najmenší záujem stať sa budúcou vojvodkyňou z Claringdonu,“ vysypala nakoniec zo seba Lucy.

„Najmä ak je vojvoda, ktorého sa to týka, neskutočne arogantný a namyslený.“

Cass pobúrene skríkla: „Lucy!“

Vojvoda to začul a zaostril zrak na kríky. Lucy sa inštinktívne prikrčila práve vo chvíli, keď rozhodným krokom podišiel k živému plotu, naklonil sa zaň a prudkým pohybom ju odtiaľ vytiahol. Vyletela z úkrytu ako zátka z fľaše, strapaté vlasy aj dekolt plné lístia. Na líci mala škrabanec, ktorý utŕžila pri tom prudkom odhalení, šúchala si ho dlaňou a obviňujúco gánila na vojvodu.

Ten naklonil hlavu a s arogantným úsmevom si ju premeral. „Zdalo sa mi, že vás počujem dvakrát, lady Cassandra. Teraz však vidím, že ako Eva v raji aj vy máte našepkávača. No váš hadí jazyk má dokonca meno. Dobrý večer, slečna Uptonová.“

DRUHÁ KAPITOLA

Derek Hunt si prižmúrenými očami prezeral mladú ženu, ktorú práve vytiahol z kríkov. Aj skúpe svetlo sviec rozmiestnených v záhrade mu stačilo, aby ocenil všetky jej prednosti – bohaté čierne vlasy a žiarivé modré oči. Počkať, vlastne len jedno oko, to druhé má hnedé. Tvárila sa veľmi pobúrene, takmer nevedela lapiť dych, a keby sa pohľadom dalo zabíjať, dávno by bolo po ňom.

Lady Lucy Uptonová.

Bola medzi prvými, ktoré si dnes večer na plese všimol. A určite nebol jediný. Vyzerala totiž úchvatne. Aj s vetvičkami vo vlasoch a popadaným lístím v záhrení. Povrávalo sa, že na jej zovňajšku je čosi nezvyčajné, no nikdy predtým si neuvedomil, čo by to malo byť. Najskôr tie jej oči. Napriek ich nezvyčajnému sfarbeniu to bola výnimočná kráska.

Neodolal a hneď na jej adresu položil pár zvedavých otázok lordovi Chambersovi.

„Tá tak skoro z výkladu nezmizne,“ pokrútil hlavou Chambers. „Nikto ju nechce.“

„Naozaj?“ spýtal sa vtedy Derek s predstieraným nezáujmom. „Pochybujem, že pre to, ako vyzerá. Je predsa dosť pekná.“

Vysvitlo, že mladá dáma má jazyk ostrejší ako saracénsky meč. Na útok používa substantíva, verbum jej slúži ako štít a adjektívami sa oháňa ako skúsený žoldnier. Vždy pripravená do boja, hotová v sekunde rozsekať na kúsky ktoréhokoľvek horlivého nápadníka. Podľa lorda Chambersa s ňou už nechcú nič mať ani tí najzúfalejší starí mládenci. Lady Lucy je vraj jednoducho postrach.

Nemohol od tej tmavovlasej krásavice odrhnúť oči. Len prednedávnom dovŕšil tridsiatku. Práve sa vrátil z vojny. Má za sebou roky strávené na bitevných poliach a jeho život visel na vlásku toľkokrát, že by to na dvoch rukách sotva zrátal. Vojny má už plné zuby. Teraz hľadá pokoj.

Na lady Cassandru dostal tie najlepšie odporúčania. Je tichá a poslušná. „Dokonalá manželka,“ ako sa vyjadril Swift. Muž, ktorý túži po pokojnom rodinnom prístave, si nemôže vybrať lepšie. Milšiu a pokornejšiu manželku nenájde.

Lady Lucy Uptonová bola jej presný opak.

„Vaša milosť,“ spustila lady Cassandra, aby nejako zachránila situáciu. „My sme len...“

Derek si prekrížil ruky na hrudi a spýtavý pohľad namieril na obe dámy. Lady Cassandra bola vývojom udalostí očividne zdesená. Utešená tvárička jej horela a určite netúžila po ničom inom, než odtiaľ čo najrýchlejšie zmiznúť. Lady Lucy sa, naopak, tvárila, akoby sa poriadna zábava ešte len mala začať.

„Viem veľmi dobre, čo ste tu vy dve stvárali,“ povýšenecky si ich premeral. „Ak môžem usudzovať z toho, čo som videl, potom sa domnievam, že slečna Uptonová sa skrývala tuto za kríkmi a našepkávala vám, čo mi máte povedať.“ Pozrel sa lady Lucy rovno do očí, z ktorých vyčítal, že by mu najradšej vylepila zaucho. „Mám pravdu, slečna

Uptonová? Mali ste azda pocit, že lady Cassandra nemá na túto príležitosť dostatočnú slovnú zásobu?“

Krásna semetrika otvorila ústa a celá sa triasla od hnevu. Och, to si s radosťou vypočuje. Už sa nevie dočkať.

„Je smutné, že si vyberáte slabšieho protivníka. Mali by ste si trúfnuť na niekoho, kto vám je roveň!“ vypálila lady Lucy.

Prekvapene zodvihol obočie. „Niekoho, ako ste vy?“

Z očí jej vyšľahli plamene. „Presne tak. Zjavne sa vám nevyrovnám výškou, váhou ani namyslenosťou, no ubezpečujem vás, že sa nijakou z týchto vašich kvalít nedám zastrašiť. A keď sme pri tom, dovoľte mi, aby som vám pripomenula, vaša milosť, že som dcérou grófa, a teda lady Lucy, nie slečna Uptonová.“

Musel si zahryznúť do jazyka, aby sa nahlas nerozosmial nad jej karhavým tónom. Vedel veľmi dobre, že sa rozpráva s lady. Nikdy si však neodpustil akúkoľvek, hoci aj malú provokáciu na adresu týchto aristokratických nafúkancov, ktorých nič nerozhádzalo viac, než keď im niekto náhodou odoprel ich vzácny titul. Sám bol najstarší z troch synov vojaka. V podstate niktoš, ktorý sa k titulu vypracoval len a len vlastnou zásluhou. No teraz ho má aj on – titul vojvodu ako poďakovanie koruny za výnimočné veliteľské schopnosti a odvahu preukázanú na bitevnom poli, ako to sformulovali – a zrazu sa všetci predháňajú, aby si získali jeho náklonnosť. Prevracia sa mu z toho žalúdok. Z duše tú hru nenávidí a odmieta ju hrať. Hoci v tejto chvíli musel uznať, že ani lady Cassandru, ani lady Lucy jeho honosný titul ani trochu neohúril.

Derek si ďalej zvedavo prezeral Lucy Uptonovú. Posledné roky strávil medzi vojakmi. Nikto z tých chlapov by sa neopovážil neposlúchnuť jeho rozkaz, ba pochybuje, že by to niekomu z nich čo len napadlo. No teraz tu pred ním stojí toto útle žieňa a nielenže mu jasne dáva najavo, že ju do pozoru za nijakých okolností nepostaví, ale v očiach sa jej zračí nefalšovaná radosť z toho, že ho môže provokovať. Hoci nerád, musel priznať, že ho očarila.

Ako vojak obdivoval jej odvahu. Váhavo musel priznať aj to, že jej hlboká lojálnosť voči priateľke naňho rovnako zapôsobila. No ak si lady Lucy myslí, že ho tým odradí od vytýčeného cieľa, tak sa veľmi mýli.

„Prijmite moje úprimné ospravedlnenie, my lady,“ povedal s posmešným úklonom a neušlo mu, ako povýšenecky si ho premerala.

„Aj my sa vám ospravedlňujeme, vaša milosť,“ vyhŕkla lady Cassandra. Hlas sa jej ešte triasol, rozpačito prešľapovala na mieste, akoby sa práve priznávala k smrteľnému hriechu.

„Ale veď nemáme za čo!“ takmer vykríkla lady Lucy a nahnevane si založila ruky cez prsia. Bruškami prstov netrpezlivo poklopkávala po ramenách.

Anjelsky belasé oči lady Cassandry sa rozšírili hrôzou.

„Lucy!“

Derek zmierlivo zodvihol ruku. „Nie. Nie, lady Cassandra. Prosím, nechajte lady Lucy hovoriť. Jej vysvetlenie si veľmi rád vypočujem.“

Oprela si ruky v bok a vykročila k nemu. Potom sa zarazila, akoby si na niečo spomenula, a rozhodným pohybom si vytiahla z vlasov suchý konárik. „Nijaké vysvetlenie vám nedlhujeme, vaša milosť. Pravda však je, že lady Cassandra nemá o vaše dvorenie záujem. A to je vlastne všetko.“

„Naozaj?“ pochybovačne sa uškrnul.

„Naozaj.“

„A to je váš názor, lady Lucy, alebo názor lady Cassandry?“ Takmer počul, ako zaškrípala zubami. „Prečo sa jej ne- spýtate?“ odsekla lady Lucy.

„Rád by som, my lady, no obávam sa, že za ňu znovu odpoviete vy,“ jedovato sa na ňu usmial.

Lady Cassandra vydala zvuk, akoby sa jej nedostávalo vzduchu. „Navrhujem, aby sme sa všetci vrátili dovnútra a...“ Lady Lucy sa však nadýchla, akoby jej priateľka nikdy neotvorila ústa, a spustila: „Ako sa opovažujete spochybňovať konanie dámy?“

Derek jej nevzrušene pozrel priamo do očí. „A ako sa vy opovažujete hovoriť za lady Cassandru?“

Pochopil, že oči lady Lucy menia farbu podľa jej nálady. Farba jedného sa v tej chvíli zmenila na zafírovú a to druhé nadobudlo odtieň lesného machu. „Keby ste boli džentlmen, vaša milosť, prijali by ste rozhodnutie lady Cassandry a nijako by ste ho nespochybňovali.“

Ani na sekundu nespustil oči z tváre lady Lucy. „Lady Cassandra, pýtam sa vás teda celkom priamo, ste azda sľúbená niekomu inému?“

„N... nie,“ pípla vystrašene.

„Znamená to, že mám u vás stále nádej,“ pokračoval a nespúšťal oči z tváre lady Lucy.

Hodila po ňom zničujúci pohľad. „Vy vôbec nepočúvate, vaša milosť,“ precedila pomedzi stisnuté zuby.

„Práve naopak. Počul som až veľmi dobre. No pripomínam, že som bojoval v mnohých bitkách, ktoré sa zdali vopred prehraté, a predsa som nakoniec zvíťazil. Ja sa len tak ľahko nevzdávam.“

Prečo sa s nimi vlastne ešte baví? Dvorenie nebolo súčasťou vojenského výcviku, a teda ani jeho silnou stránkou. Len ho neskutočne provokovalo, ako nástojčivo sa ho obe chceli zbaviť, a prebúdzalo to jeho vrodenú súťaživosť. Okrem toho bol pevne rozhodnutý popasovať sa aj s touto výzvou, tak ako s každou inou. Lady Cassandra už síce bola súca na vydaj dobrých päť sezón, no to mu ani najmenej neprekážalo. Mladučké dievčence ho ničím nepriťahovali. Jeho záujem o lady Cassandru z nejakého dôvodu privádzal lady Lucy do nepríčetnosti, a to bol malý bonus navyše. A čo bolo hlavné, sľúbil to Swiftovi.

„Cass nemá záujem,“ pokračovala lady Lucy. „Myslela som, že som sa vyjadrila jasne.“

„Vy ste sa vyjadrili veľmi jasne, my lady, a naozaj sa vám ospravedlňujem,“ povedal, keď si ju povýšenecky premeral, aby ju vyprovokoval.

Smelo vystrčila bradu a spoza ucha si vytiahla ďalšiu suchú vetvičku. „Za to, že obťažujete lady Cassandru?“

Drzo sa zaškeril. „Nie, ospravedlňujem sa vám, ak som vo vás nevdojak vzbudil dojem, že mi čo len zamak záleží na vašej mienke, slečna Uptonová.“

TRETIA KAPITOLA

Pred dvomi hodinami

Derek Hunt prechádzal očami tanečnú sálu praskajúcu vo švíkoch. Dámy v oslnivých róbach podľa najnovšej módy a ich galantní spoločníci, ktorí svoj záujem o posledné módne výstrelky dávali najavo širokými kravatami uviazanými okolo krku. Všade plno smiechu, šampanského, tanca a bujarého veselia. Derek si napravil vlastnú kravatu, ktorú si dal, aby nevytŕčal z davu, a uvoľnene si strčil ruku do vrecka. Potom s námahou prehltol. Naozaj ubehlo len štrnásť dní odvtedy, čo tou istou rukou podopieral ťažko raneného priateľa na krvou nasiaknutom bojisku pri Bruseli? Keď naposledy Swifta videl, ešte žil. Nikto si však netrúfol povedať dokedy a on sa každé ráno budil s desivou predstavou, že mu možno už dnes doručia tú hroznú správu. Zatiaľ čo on trčí tu. Vrátil sa do Londýna, udelili mu titul vojvodu a jeho hlavnou starosťou je teraz nájsť si dobrú ženu. Budúcu matku svojich synov. Swift naňho naliehal a dostal aj rozkaz z ministerstva vojny. Derek nemal na výber, no bol zo seba znechutený.

Ešte pred dvomi týždňami netušil, či sa živý dočká večera. Teraz si zo strieborného podnosu, ktorý drží úslužný lokaj vo vyčačkanej livreji, berie pohár so šampanským. Akoby jeho noha nikdy nevkročila na bitevné pole, akoby nikdy na vlastné oči nevidel umierať chlapov, ktorí položili svoj život za túto krajinu, a nepočul, ako kričia v smrteľnej agónii. Zatiaľ čo v Londýne sa víťazstvo nad Napolenom nadšene oslavuje vojenskými prehliadkami a honosnými bálmi. Aj on, vojnový hrdina, tu dnes oslavuje s nimi. Akoby nikdy na vlastné oči nevidel hrôzy vojny.

A k tomu ešte vojvoda! Dofrasa, ozajstný vojvoda? Stále sa nezbavil dojmu, že sa mu to všetko len sníva. Prečo vlastne získal vojvodský titul práve on a nie niekto iný? Všetci predsa riskovali životy, splnili si svoju povinnosť voči vlasti a čestne bojovali až do samého konca. Až na to, že mnohí iní neprežili.

Derekovi sa podarilo dostať za obrannú líniu napoleonských vojsk. Okamžite využil príležitosť, ktorá sa mu núkala, a prikázal vojakom, aby využili slabinu nepriateľa a zaútočili. Nakoniec sa ukázalo, že urobil veľmi správne, pretože tento moment rozhodol celú bitku v ich prospech. Vojvoda veľkých rozhodnutí, tak mu začali hovoriť od chvíle, keď do Londýna dorazili správy o jeho hrdinskom čine. Rozhodný určite bol. Tak ho predsa vychovali.

Derek si priložil pohár k ústam a dal si poriadny dúšok. Skvelé šampanské. Určite z Francúzska. Uvedomil si tú iróniu a v duchu sa usmial. Potom znovu prebehol pohľadom po prítomných v sále. Na bitevnom poli už síce nie je, no aj tu má svoje úlohy.

Stála tam. Lady Cassandra Monroeová. Jednou z podmienok jeho uvedenia do vojvodského stavu totiž bola taká voľba manželky, s ktorou by koruna bez výhrad súhlasila, a povesť lady Cassandry Monroeovej zostala bez poškvrny. Okrem toho bola, celkom náhodou, aj vysoká a krásna blondína. Tichá a poslušná, ak kapitán Swift neklamal. Skrátka dokonalá manželka pre muža, ktorý strávil roky uprostred vojnového pekla. Lady Cassandra Monroeová je vraj presne ten typ ženy, ktorý Derekovi zaručí, že zvyšok života prežije v pokoji. Presne tak, ako po tom zo srdca túži.

Ešte dôležitejšie však bolo, že to sľúbil Swiftovi. S očami upretými na tvár umierajúceho priateľa skrivenú bolesťou mu Derek sľúbil, že lady Cassandru vyhľadá a vezme si ju za ženu.

A Derek Hunt, či generálporučík, alebo vojvoda, by sľub priateľovi nikdy neporušil.

Lady Lucy Uptonová stála na kraji tanečného parketu a nohou klopkala do rytmu hudby. Nebola to síce až taká zábava ako divadlo – tomu sa nevyrovná takmer nič –, no milovala hudbu a zbožňovala tanec. Vzdychla si. Tak dávno už netancovala. Ani dnes večer ju nikto nepozval do tanca, no radosť z hudby jej to nepokazilo.

„Nevieš, prečo sa na mňa tak díva?“ spýtala sa Cass a nenápadne fľochla smerom, kde stál čerstvý vojvoda z Claringdonu.

Lucy prestala podupávať nohou a pozrela tam, kam sa dívala jej priateľka. „Netrúfam si s určitosťou povedať, ale mám dojem, že ťa chce tým pohľadom uloviť ako motýľa do svojej zbierky. Rozhodne to nebude veľký džentlmen, tento vojvoda.“

Cass po ňom hodila ďalší nesmelý pohľad. „Je to však krásny muž, to musíš uznať. Hoci na Juliana rozhodne nemá. Tie jeho plavé vlasy...“ vzdychla.

Lucy znovu letmo mrkla na vojvodu. Stál opretý o pätu korintského stĺpa uprostred sály plnej ľudí. Prižmúrila oči. Veru tej. Uznáva, že Cass má pravdu. Vojvoda z Claringdonu je pekný. Dobre teda, viac než pekný. Výnimočne pekný. A ešte mocný, vysoký a svalnatý. Takmer akoby z Olympu zostúpil sám boh vojny. Meral meter osemdesiat, ak nie viac, vlasy čierne ako uhoľ, smaragdovozelené prenikavé oči, široké plecia, úzke boky, ploché brucho a telo samý sval. Vojnový hrdina od hlavy až po päty. Generálporučík, ktorý sa preslávil svojou rozhodnosťou. Velil mnohým víťazným bitkám a bol to práve on, s kým sa chcel pred bitkou pri Waterloo stretnúť v Bruseli generál Wellington. Teraz ho všetci volali vojvoda veľkých rozhodnutí.

A nezabudli pri tom dodať, že je aj arogantný a tvrdohlavý. Lucy síce chápala, že na bitevnom poli môžu byť tieto kvality viac než užitočné, no pre ňu bolo dôležité len to, že práve kvôli nim je jej priateľka z vojvodu celá nesvoja.

To nestrpí! Lucy, smelá, priama a prostoreká. Lucy, ktorá je všetko len nie tichá a poslušná, má na celom svete iba dve priateľky – a jedného priateľa, ak ráta Garretta – a Cass je jednou z nich. Elegantná, skromná a tichá Cass, príliš milá a priateľská, aby kohokoľvek odmietla. Cass bola vždy oddanou priateľkou a Lucy jej priateľstvo nemenej oddane odplácala. A preto ak je Cass vojvodova pozornosť nepríjemná, urobí všetko na svete, aby jej pomohla zbaviť sa ho.

„Nevieš, ako to robí, že jeho pokožka tak nádherne zlatisto žiari?“ spýtala sa Cass a ukradomky sa znovu pozrela jeho smerom.

Lucy pokrčila nosom i plecami. „Počula som, že strávil nejaký čas v Taliansku. Vraj tam mal milenku.“ Oči jej tiež zablúdili k vojvodovi.

Cass mala pravdu. Bol rozhodne omnoho mocnejší a príťažlivejší, než by mal byť. Povesť vojnového hrdinu mu na vznešenosti ešte pridala, hoci jeho pôvod taký ani zďaleka nebol – za nijakých okolností mu však nedovolí, aby Cass obťažoval svojou pozornosťou, ak jej to nie je po vôli.

Aj keď jej čosi našepkávalo, že ak sa tento chlap raz pre niečo rozhodne, nedá si to vziať.

Niežeby sa mu v tomto prípade čudovala. Veď kto by sa do Cass nezaľúbil? Mala desať nápadníkov na každý prst. No všetkých odmietla. Presne tak. Už päť rokov sa jej darilo držať si ich od tela, pretože čakala, kým sa z vojny vráti jej milovaný Julian. Všetko by bolo v najlepšom poriadku, keby Julian nebol zasnúbený s Cassinou sesternicou Penelope. Ich zasnúbenie mali formálne oznámiť, len čo sa vráti, a potom bude svadba.

„Lady Chambersová nás už predstavila,“ vzdychla Cass. Bola to ich dnešná hostiteľka. „Vraj ju o to vojvoda sám požiadal.“

Lucy prekvapene vyletelo obočie. „Čo ti povedal, keď ste sa zoznámili?“

„Nič zvláštne,“ mykla plecom Cass. „Ale keby si vedela, ako sa na mňa díval! Pripadala som si ako na prehliadke. Bolo to veľmi nepríjemné.“

Lucy odfrkla a vzápätí si pritlačila ruku na ústa, aby aspoň na poslednú chvíľu stlmila zvuk, ktorý sa ani trochu nehodil k dáme. „A čo na to tvoja mama?“

„Že by som to mala brať ako kompliment.“ Cass si zahryzla do pery.

Lucy prevrátila oči a znovu párkrát zadupala nohou do rytmu. „No samozrejme! Veď je to vojvoda. Mama vidí len výhodnú partiu, nič viac, nech by pochádzal z akejkoľvek rodiny. Stačí, aby sa na teba raz pozrel, a už ti začne chystať výbavu.“

„Ten chlap ma desí,“ zašepkala Cass. „Je obrovský a nemôžem sa zbaviť pocitu, že keby chcel, zahrdúsi človeka holými rukami.“

Potľapkala Cass po ruke. „Rozumiem ti, moja.“ Zasa zablúdila očami k vojvodovi. Radšej ju nebude ešte viac znepokojovať a nepovie jej, čo si myslí. Že určite niekoho holými rukami zabil. A možno nie raz. Vlastne o tom vôbec nepochybuje. No ju to, naopak, nedesí ani najmenej.

Cass pomykala lemom rukavičky. „Kedykoľvek sa na mňa pozrie, najradšej by som sa prepadla pod zem.“

Lucy práve otvárala ústa, že povie niečo povzbudivé, keď k nim dobehla ich priateľka Jane. Mala gaštanovohnedé vlasy, za okuliarmi v striebornom ráme obrovské hnedé oči a milú tvár, ktorú však väčšinu času schovávala za rozčítanou knihou. Napriek tomu, že Jane muži ani trochu nezaujímali, Janina matka sa nechcela vzdať nádeje, že si jej knihomoľku nakoniec nejaký mládenec predsa len všimne, a na každý ples ju starostlivo vychystala. Jane sa však až doteraz darilo pozornosti mužov úspešne unikať. Presne ako to chcela.

Zakaždým však matke vyhovela, aj keď všetky plesy pretrpela a nešikovne predstierala, že sa náramne baví. Väčšinu času strávila zalezená niekde v tichom kúte, aby si mohla čítať, alebo si robila poznámky pre svoju budúcu knihu, pričom dúfala, že to jej matka čoskoro vzdá, oficiálne ju vyhlási za starú dievku a konečne ju nechá na pokoji.

Tak či onak, všetky tri, Cass, Lucy i Jane, boli v rozpuku ženskej krásy, vo veku dvadsaťtri rokov, každá z iných dôvodov na ocot.

„Deje sa niečo?“ spýtala sa Jane, len čo zaujala miesto po Cassinom boku.

Lucy, ktorá neprestávala podupávať nohou, mykla plecom. „Nič zvláštne. Ja si užívam muziku a Cass sa skrýva pred vojvodom.“

Jane prudko otočila hlavu. „Pred akým vojvodom?“

„Pred vojvodom z Claringdonu,“ zasyčala Cass, akoby nechcela, aby ju niekto počul. „Celý večer ma nespúšťa z očí.“

Jane si ho premerala od hlavy po päty. „Aj teraz sa sem díva. Páni, to je kus chlapa! Kus pekného chlapa! Myslela som, že bude samá jazva alebo mu bude chýbať ucho, alebo tak.“

Cass mykla Jane za rukáv belasých večerných šiat. „Panebože, ako môžeš byť taká morbídna! Tá tvoja spisovateľská fantázia mi naháňa hrôzu.“

Lucy si prekrížila ruky na prsiach a ešte raz si vojvodu premerala. „Podľa mňa mu nechýba vôbec nič.“ Striasla sa.

„Ale o to tu predsa nejde. Ak oňho Cass nemá záujem, tak oňho nemá záujem a basta.“

„Netráp sa,“ obrátila sa Jane ku Cass. „Jednoducho mu to rovno povedz. Som si istá, že sa okamžite stiahne. Títo muži mávajú enormné ego, ktoré neznesie odmietnutie, takže ťa potom určite nechá na pokoji.“

Lucy nevdojak znovu pozrela na vojvodu, ktorý si ustavične obzeral Cass, akoby šlo o vzácneho koňa, teda skôr kobylu. „Niečo mi hovorí, že to až také ľahké nebude. Určite je zvyknutý, že vždy dostane, čo chce.“

Cass si nervózne uhládzala sukňu, oči mala sklopené.

„Lucy má pravdu. Aj keby som chcela, nijako mu nedokážem povedať, že oňho nemám záujem. Zakaždým zostanem stáť ako obarená a nezmôžem sa ani na slovo. Keby som mala aspoň štipku tvojej výrečnosti a vedela tak pohotovo reagovať ako ty, Lucy.“

Zasa odfrkla. Na zlomok sekundy sa zahanbila, že jej znovu unikol z úst ten neľúbivý zvuk, no potom v duchu mávla rukou. Môže sa na to vykašľať. Dáma z nej aj tak nikdy nebude. Jednoducho sa taká nenarodila, tak čo sa bude trápiť. „Ja by som zasa chcela mať tvoj dar – vedieť, kedy mám držať jazyk za zubami.“

„Na tom naozaj nič nie je. Jednoducho musíš – och nie!

Veď on ide rovno k nám!“ Cass zapišťala takým tenkým hláskom, až to Lucy vydesilo.

„Určite ťa chce požiadať o tanec,“ zasyčala Lucy a sledovala vojvodu, ktorý sa k nim hrnul rozhodným krokom.

„Povedz mu, že ďakuješ, ale že sa teraz na tanec necítiš. To by malo zabrať,“ vyhŕkla Jane a sebaisto prikývla.

„Len smelo,“ nezabudla Lucy šeptom zopakovať svoju obľúbenú radu, ktorú od nej Cass počúvala takmer neprestajne.

„Vám sa to ľahko hovorí,“ pípla Cass.

Lucy jej jemne stisla ruku. „Zostaneme nablízku.“ Nato obe s Jane urobili zdržanlivý krok dozadu.

Cass zasa spravila dva roztrasené kroky v ústrety vojvodovi. Lucy s Jane napäto sledovali ich rozhovor – aby vzápätí videli, ako si ju vojvoda vedie na tanečný parket. Och, Cass! Lucy bezradne vyhodila ruky do vzduchu a obrátila sa k Jane. „Tá sa hádam nikdy nenaučí povedať nie.“

Sledovala, ako krúžia po parkete – Cass s vlasmi farby medu a vojvoda s vlasmi čiernymi ako noc.

„Chúďa Cass,“ zašepkala Jane. „Keby nebola taká zaľúbená do Juliana, bol by z nich krásny pár.“

„Nebola by s ním šťastná,“ poznamenala Lucy vecne.

„Okrem toho im to podľa mňa s Julianom nakoniec vyjde, keď sa vráti.“

Jane zodvihla obočie a skepticky si ju premerala. „Na svete je toľko chlapov! Nepochopím, prečo sa Cass tak veľmi upla práve na toho jedného.“

„Ľúbi ho a ja som pevne rozhodnutá pomôcť jej prečkať sezónu bez záväzného vzťahu. Keď sa Julian vráti, potom vymyslíme, čo ďalej, ak po ňom Cass tak túži,“ potmehúdsky sa usmiala.

„Lucy! Netušila som, že si taká romantická duša,“ Jane posmešne zaklipkala očami.

„Skôr neústupná než romantická,“ rozhodne prikývla.

O pár minút, keď sa k nim Cass znovu pripojila, ju Lucy prudko stiahla do kúta.

„Čo ti povedal?“ zapišťala od nedočkavosti.

Cass mala tvár ako ružička. Pokrútila hlavou. „Len pár lichôtok a ešte, že by ma zajtra rád navštívil. Bože, čo urobím? Chcela som mu nejako naznačiť, nech si nerobí plané nádeje, no celkom som onemela. Len čo sa mu pozriem do očí, celá zdreveniem a okrem prihlúpleho úsmevu sa na nič nezmôžem. A to už ani nehovorím, že mi mama ustavične dýcha na krk, aby som k nemu bola milá. Celý čas, čo sme spolu tancovali, z nás ani na chvíľu nespustila oči.“

Lucy s Cass ako na povel otočili hlavy tam, kde stála Cassina matka lady Morelandová. Na bucľatej tvári jej trónil víťazný úsmev, a keď zbadala, že sa na ňu jej dcéra díva, pochvalne jej kývla hlavou. Bolo nad slnko jasnejšie, že v duchu už vidí dcéru v svadobných šatách a s titulom vojvodkyne.

Jane si medzitým vytiahla z kabelky knihu a v momente sa do nej začítala. Očividne už celkom stratila záujem o ďalší vývoj srdcových záležitosti najlepšej kamarátky. Potisla si okuliare ku koreňu nosa a bezmyšlienkovite prikývla. „Aká škoda, že sa vy dve nemôžete vymeniť. Lucy by nemala najmenší problém vykázať vojvodu do príslušných medzí. Som si istá, že by netrvalo ani dve minúty, a bol by odbavený.“

Lucy spľasla rukami tak hlasno, že Jane od ľaku takmer vyletela kniha z ruky. „To je ono!“ vykríkla.

„Čo je ono?“ spýtala sa Cass a vytreštila oči na priateľku. Lucy si naradostene šúchala ruky. „Jane má úplnú pravdu. Každá z nás je dobrá v niečom inom, je tak?“

Jane si ju nedôverčivo premerala. „Nie som si istá, či rozumiem, kam tým mieriš.“

Lucy schmatla priateľku za ruku. „Nemám problém povedať ľuďom, čo si myslím. Je to svojím spôsobom prekliatie, viem. Tuším sa už nikdy nenaučím držať jazyk za zubami, aj moja mama to vždy hovorí. Veď si len spomeňte, čo sa mi stalo na večierku u kráľovnej.“

Cass si zahryzla do pery, až zjojkla. „Na to sa skutočne nedá zabudnúť.“

„Uisťujem vás, že sa o to vytrvalo snažím. Musím však zároveň priznať, že som sa dávno zmierila s tým, aká povesť ma predchádza, a nemenila by som.“

„Nikdy si nemala problém vyjadriť svoj názor,“ prikývla Cass.

„Ja zas ticho závidím tebe, že zakaždým vyzeráš tak oslnivo, až z teba páni neodtŕhajú zrak, aj to, aká si ku každému milá a ako ťa majú všetci radi, Cass,“ povedala priateľke.

Cass sa usmiala. „Naozaj?“

Lucy pokračovala: „Zatiaľ čo Jane je zasa dobrá v tom, že...“

Table of Contents

Start

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TRETIA KAPITOLA