Stephen King

REVIVAL

Copyright © 2014 by Stephen King

Translation © 2016 by Marína Gálisová

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Revival (Gallery Books,

An Imprint of Simon & Schuster, Inc.,

New York 2014) preložila Marína Gálisová.

Redigovala Jana Holková.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 874. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4414-6

Túto knihu venujem niekoľkým ľuďom z toho veľkého zástupu, ktorému vďačím za svoj dom:

Mary Shelleyovej

Bramovi Stokerovi

H. P. Lovecraftovi

Clarkovi Ashtonovi Smithovi

Donaldovi Wandreiovi

Fritzovi Leiberovi

Augustovi Derlethovi

Shirley Jacksonovej

Robertovi Blochovi

Petrovi Straubovi

a ARTHUROVI MACHENOVI, ktorého novela

Veľký boh Pan ma celý život máta.

Nie, nie je mŕtve, čo môže večne tlieť,

a prečudesný eón vekov zhltne samu smrť.

H. P. Lovecraft

I

Čierny Peter. Smrtná hora. Jazero pokoja.

Naše životy sú aspoň v jednom ohľade ako filmy. Hlavné roly v nich hrajú príbuzní a priatelia. Vedľajšie roly dostávajú spolupracovníci, učitelia a bežní známi. Sú tu aj šteky: dievča pri pokladnici v supermarkete, to s pekným úsmevom, priateľský barman v miestnej putike, chlapi, s ktorými trikrát do týždňa makáte v posilňovni. A sú tam tisícky komparzistov – ľudí, ktorí každým životom pretečú ako voda cez sito, raz sa mihnú a viackrát ich neuvidíte. Tínedžer, ktorý listoval v komiksoch v kníhkupectve Barnes & Noble, ten, popri ktorom ste sa museli pretlačiť (a zamrmlať „Dovolíš?“), aby ste sa dostali k časopisom. Žena vo vedľajšom jazdnom pruhu pri semafore, ktorá si obnovuje vrstvu rúžu. Matka, ktorá v reštaurácii pri ceste, kam ste si skočili na niečo pod zub, utiera batoľaťu zmrzlinu z tváre. Predavač, ktorý vám na bejzbalovom zápase predal vrecko arašidov.

No občas vám do života vstúpi niekto, kto nezapadá do nijakej zo spomínaných kategórií. Čertík, čo v priebehu rokov – často v krízovom momente – v nepravidelných intervaloch vyskakuje zo škatule. Filmári takúto postavu označujú ako Čierny Peter alebo nositeľ zmeny. Keď sa ukáže vo filme, viete, že je tam, lebo ho tam poslal scenárista. No kto píše scenáre našich životov? Osud alebo náhoda? Radšej verím, že to druhé. Z celého srdca a duše po tom túžim. Keď si spomeniem na Charlesa Jacobsa – môjho Čierneho Petra, môjho nositeľa zmeny, moju Nemezis –, neznesiem pomyslenie, že jeho prítomnosť v mojom živote by mohla mať niečo spoločné s osudom. Znamenalo by to, že všetky tie strašné udalosti – tie hrôzy – mi boli súdené. Ak je to tak, neexistuje svetlo a naša viera vo svetlo je iba naivná ilúzia. Ak je to tak, žijeme v temnote ako zvieratá v nore alebo mravce hlboko v mravenisku.

A nie sme sami.

Claire mi na šieste narodeniny darovala armádu a v jednu októbrovú sobotu roku 1962 som sa pripravoval na významnú bitku.

Pochádzam z veľkej rodiny – štyria synovia, jedna dcéra – a ako najmladšie dieťa som vždy dostával veľa darčekov. Najlepšie boli zakaždým od Claire. Neviem, či preto, že bola najstaršia, alebo preto, že bola jediné dievča, alebo či to spôsobilo jedno aj druhé. No zo všetkých úchvatných darčekov, ktoré som od nej za dlhé roky dostal, armáda jednoznačne víťazila. Bolo v nej dvesto zelených plastových vojačikov, niektorí mali pušky, niektorí guľomety, zopár bolo prilepených k rúrkovitým vecičkám, k mínometom, ako povedala. Bolo v nej aj osem nákladiakov a dvanásť džípov. A najparádnejší bol asi obal, v ktorom armáda sídlila, kartónový zeleno-hnedý kufor s maskovacím vzorom a s nápisom MAJETOK AMERICKEJ ARMÁDY. Pod nápis Claire vlastnoručne pripísala: JAMIE MORTON, GENERÁL.

To som bol ja.

„Videla som inzerát vzadu na jednom z Terryho komiksov,“ povedala, keď už som nevýskal od radosti. „Nechcel, aby som si ho vystrihla, lebo je chumaj...“

„No jasné,“ prikývol Terry. Mal osem rokov. „Som starší brat, ale chumaj.“ Vystrčil ukazovák s prostredníkom ako rohy a vrazil si ich do nozdier.

„Prestaňte!“ zahriakla nás mama. „Prosím, aspoň na narodeniny tu nechcem žiadnu súrodeneckú zvadu. Terry, vytiahni si prsty z nosa.“

„No a ja,“ pokračovala Claire, „som si odkopírovala kupón a poslala som ho. Bála som sa, že nepríde včas, ale prišiel. Som rada, že sa ti páči.“ A pobozkala ma na sluchu. Keď ma pobozkala, vždy len tam. Aj po toľkých rokoch stále cítim tie nežné bozky.

„Je absolútne super!“ zvolal som a pritisol si k sebe kufor. „Naveky super!“

To bolo po raňajkách, keď sa jedli čučoriedkové palacinky a pražená slanina, moja obľúbená kombinácia. Na narodeniny dostal každý obľúbené jedlo a darčeky sa vždy odovzdávali po raňajkách, v kuchyni pri sporáku, dlhom stole a našej obrovskej práčke, ktorá sa ustavične kazila.

„Naveky je pre Jamieho asi tak päť dní,“ utrúsil Con. Mal desať rokov, bol chudý (aj keď neskôr sa zaokrúhlil) a už vtedy prejavoval vedecké sklony.

„Dobré, Conrad,“ pokýval hlavou otec. Už sa obliekol do práce, mal čistú montérkovú kombinézu so svojím menom – RICHARD – zlatou niťou vyšitým na ľavom náprsnom vrecku. Na pravom vrecku stálo MORTONOVA NAFTA. „Klobúk dolu.“

„Vďaka, oci.“

„Svojím britkým jazykom si si vyslúžil odmenu – pomôžeš mame odpratať po raňajkách.“

„Na rade je Andy!“

„Bol,“ odvetil ocko a nalial si sirup na poslednú palacinku. „Ber utierku, majster rečník, a skús nič nerozbiť.“

„Strašne ho rozmaznávate,“ frflal Con, ale utierku si vzal.

Connie moje chápanie večnosti neodhadol úplne zle. O päť dní hra Operácia, ktorú som dostal od Andyho, ležala a zapadala prachom pod posteľou (aj tak v nej chýbali niektoré časti tela, lebo Andy ju kúpil z výpredaja harabúrd pri Eureka Grange za štvrť dolára). Rovnako na tom boli papierové skladačky od Terryho. Con mi kúpil detský stereoskop a ten ma bavil o niečo dlhšie, no napokon tiež skončil v šatníku a už nikdy som ho nevytiahol.

Od rodičov som dostal oblečenie, pretože narodeniny mávam koncom augusta a v tom roku som nastupoval do prvej triedy. Našiel som si v tej hŕbe nové nohavice a tričká asi také vzrušujúce ako monoskop v televízii, ale vynasnažil som sa oduševnene ďakovať. Iste ma ľahko prekukli, šesťročné decká nevedia dobre hrať nadšenie... žiaľ, musím dodať, že časom sa v tom väčšina z nás pomerne rýchlo zdokonalí. Tak či onak, oblečenie oprali v práčke-opache, vyvesili ho na bočnom dvorci na šnúru a napokon ho poskladali do mojich zásuviek. A tam, asi ani nemusím dodávať, zostalo, zišlo z očí a zišlo z mysle až do septembra, keď bol čas obliecť si ho. Pamätám si, že medzi vecami bol aj sveter, ktorý nevyzeral úplne nemožne – bol hnedý a mal žlté pásy. Keď som ho nosil, hral som sa, že som superhrdina Žihadlo – zloduchovia, bacha, lebo štípem!

Con sa však v prípade armády v kufri sekol. S drobnými chlapíkmi som sa hrával každučký deň, zvyčajne na kraji dvora pred domom, na prašnom páse medzi trávnikom a Methodist Road, ktorá bola v tých dňoch tiež len prašnou ulicou. S výnimkou cesty číslo 9 a dvojprúdovky vedúcej na Goat Mountain, kde vzniklo rekreačné stredisko pre bohatých, boli vtedy všetky cesty v Harlowe len utlačené hlinačky. Pamätám sa, že mama neraz plakala, koľko sa jej za suchých letných dní do domu navláči prachu.

Billy Paquette a Al Knowles – moji najlepší kamaráti – strávili so mnou a s mojou armádou nejedno popoludnie, no vtedy, keď mi do života prvý raz vstúpil Charles Jacobs, som bol sám. Nepamätám sa, prečo so mnou Billy a Al neboli, no viem, že som sa z toho tešil. Po prvé, nemusel som armádu deliť na tri divízie. Po druhé, a dôležitejšie, nemusel som sa s nimi dohadovať, kto je na rade, aby vyhral. Vlastne mi pripadalo nefér, že by som mal vôbec niekedy prehrať, veď to boli moji vojaci a môj kufor. Keď som jedného horúceho dňa koncom leta, už po narodeninách, predostrel túto myšlienku mame, chytila ma za plecia a pozrela mi do očí, čo bolo neklamným znakom, že sa chystá ďalšie poučenie do života: „Moje, moje, moje. Jamie, z toho pochádza polovica problémov tohto sveta. Keď sa hráš s kamarátmi, vojačikovia patria vám všetkým.“

„Aj keď hráme proti sebe?“

„Aj vtedy. Keď odídu Billy a Al na večeru a ty si vojačikov zase pobalíš do škatuľky...“

„Je to vojenský kufor!“

„Jasné, vojenský kufor. Keď si ich zbalíš, zase sú tvoji. Ľudia vedia byť k sebe strašne hnusní, ako sám zistíš, keď podrastieš, no ja si myslím, že väčšinou to má korene v obyčajnom sebectve. Sľúb mi, že nikdy nebudeš sebec, chlapče.“

Sľúbil som jej to, no aj tak sa mi nepáčilo, keď Billy alebo Al vyhrali.

V ten deň v októbri roku 1962, keď osud sveta visel na nitke nad malým tropickým ostrovčekom zvaným Kuba, som bojoval na oboch znepriatelených stranách, čo znamenalo, že som mohol len vyhrať. Po našej Methodist Road v ten deň prešiel mestský grejder („Iba presúva hlinu hore-dole,“ zakaždým ho ošomral otec.) a bolo dosť voľnej zeminy. Zhrabal som jej dohromady toľko, že som vytvoril najskôr kopček, potom veľký kopec a napokon veľmi veľký kopec, ktorý mi siahal takmer po kolená. Spočiatku som ho chcel nazvať Goat Mountain, Kozí vrch, ale to mi pripadalo jednak neoriginálne (skutočný Goat Mountain bol o necelých dvadsať kilometrov ďalej) a jednak nudné. Po zrelej úvahe som sa rozhodol pre meno Smrtná hora. Do lebkového tvaru hory som sa dokonca prstami pokúsil vyvŕtať dve jaskyne ako oči, ale zemina bola suchá a oči sa stále prepadávali.

„No dobre,“ oznámil som plastovým vojačikom pováľaným v kufríku. „Svet nie je fér, nemôžete mať všetko.“ To bolo jedno z otcových obľúbených porekadiel, a keďže živil päť detí, zrejme mal dôvod, aby mu veril. „Jaskyne budú len akože.“

Polovicu svojej armády som rozmiestnil na temeno Smrtnej hory, aby tam budili hrôzu. Páčilo sa mi najmä to, ako tam hore vyzerali mínometníci. To boli Nemčúri. Americkú armádu som rozmiestnil na kraj trávnika. Dostali všetky džípy a nákladiaky, pretože tie mali vyzerať úplne perfektne, keď sa poženú hore strmým svahom. Isteže sa niektoré aj prevrátia, ale aspoň zopár sa dostane až na vrchol. A prevalcuje mínometníkov, ktorí budú prosiť o milosť. Márne.

„Až na smrť,“ povedal som pri stavaní posledných hrdinských Američanov. „Hitmer, príde rad aj na teba!“ Posúval som ich rad za radom dopredu – a vydával pri tom komiksové zvuky výstrelov –, keď mi na bojisko dopadol tieň. Zdvihol som hlavu a uvidel som nad sebou stáť muža. Zakrýval popoludňajšie slnko ako silueta obkolesená zlatistým svetlom – ľudské zatmenie.

V sobotu popoludní, ako vždy u nás doma, sa kadečo dialo. Andy a Con boli za domom, hádzali si s kamošmi bejzbalovú loptu, vykrikovali a smiali sa. Claire bola hore vo svojej izbe s kamoškami, prehrávali si na gramofóne Imperial Party-Time platne The Loco-Motion, Soldier Boy, Palisades Park. Aj z garáže sa ozýval rachot, Terry s ockom sa vŕtali v starej fordke z päťdesiateho prvého, ktorú ocko volal Cestná raketa alebo Môj projekt. Raz som začul, ako ju označil za staré lajno, slovný zvrat, ktorý som si vtedy veľmi ocenil a dodnes ho používam. Keď sa chcete cítiť lepšie, označte niečo za staré lajno. Zvyčajne to pomôže.

Dialo sa toho dosť, no v tej chvíli akoby všetko stíchlo. Viem, je to len ilúzia, ktorú má na svedomí deravá pamäť (nehovoriac už o kufri plnom temných asociácií), ale tá spomienka je aj tak veľmi živá. Odrazu za domom nevrieskali decká, zhora prestali znieť platne a v garáži utíchlo búchanie kladiva. Ani jediný vtáčik nezaspieval.

Potom sa muž sklonil a zapadajúce slnko mu zagánilo ponad plece, až ma na okamih oslepilo. Musel som si rukou zacloniť oči.

„Pardon, pardon,“ povedal a posunul sa bokom, aby som mohol pozerať naňho a nemusel civieť do slnka. Hornú polovicu tela mal nasúkanú v čiernom kostolnom saku a čiernej košeli s kolárikom, dolnú zase v džínsach a okopaných poltopánkach. Akoby chcel byť naraz dvoma ľuďmi. V šiestich rokoch som dospelých rozdeľoval do troch kategórií: mladí dospelí, dospelí a starí ľudia. Tento tu bol mladý dospelý. Opieral sa dlaňami o kolená, aby dovidel na dve proti sebe stojace armády.

„Kto ste?“ opýtal som sa ho.

„Charles Jacobs.“ To meno mi niečo hovorilo. Vystrel ruku. Ja som mu ju hneď potriasol, pretože som už šesťročný vedel, čo sa patrí. Všetci sme to vedeli. Naši na to dosť dbali.

„Prečo máte ten prestrihnutý golier?“

„Lebo som kňaz. Keď budeš odteraz chodiť v nedeľu do kostola, uvidíš ma tam. Ak prídeš aj vo štvrtok k mladým metodistom, tiež ma tam nájdeš.“

„Naším kňazom býval pán Latoure,“ povedal som, „ale zomrel.“

„Viem. Úprimnú sústrasť.“

„Vlastne sa nič strašné nestalo, mama vraví, že netrpel, išiel rovno do neba. Ale on taký golierik nenosil.“

„Lebo Bill Latoure bol laický kazateľ. To znamená, že bol vlastne dobrovoľník. Vďaka nemu kostol nezavreli, keď tam nemal kto iný kázať. Bolo to od neho veľmi pekné.“

„Myslím, že môj ocko už o vás vie,“ vyhlásil som. „On je v kostole diakonom. Vyberá peniaze od farníkov. Ale strieda sa pri tom s ďalšími diakonmi.“

„Je dobré, keď sa ľudia podelia,“ povedal Jacobs a kľakol si ku mne.

„Chcete sa modliť?“ Tá predstava ma trochu vyplašila. Modlenie patrilo do kostola a spolku mladých metodistov, ktorý moji bratia a sestra nazývali štvrtková večerná škola. Keď ju pán Jacobs znovu rozbehne, budem v nej prvákom, tak ako budem prvákom aj v normálnej škole.

„Ak by ste sa chceli porozprávať s ockom, tak je v garáži s Terrym. Montujú do Cestnej rakety novú spojku. Teda, ocko montuje. Terry mu väčšinou podáva nástroje a pozerá sa. Má osem rokov. Ja mám šesť. Myslím, že mama je vzadu na verande, díva sa na chalanov, ako si hádžu bejzbalovú loptu.“

„Keď sme boli decká, tiež sme si ju hádzali,“ usmial sa.

Bol to milý úsmev. Hneď som si ho preň obľúbil.

„Hej?“

„Uhm. A keď sme loptu chytili, museli sme ju ešte zasiahnuť pálkou. Ako sa voláš, synak?“

„Jamie Morton. Mám šesť rokov.“

„Uhm, to si už hovoril.“

„Pred naším domom sa ešte nikto nemodlil.“

„Ani ja sa nebudem. Chcem sa len lepšie prizrieť tvojim armádam. Ktorí sú Rusi a ktorí Američania?“

„No, títo na zemi sú Američania, ale tí na Smrtnej hore sú Nemčúri. Američania musia dobyť horu.“

„Lebo stojí v ceste,“ usúdil Jacobs. „A za Smrtnou horou je cesta do Nemecka.“

„Presne! A hlavný Nemčúr! Hitmer!“

„Pôvodca toľkého zla,“ pokýval hlavou.

„Hm?“

„Nič. Nemohol by som tých zlých volať jednoducho Nemci? Nemčúri, to znie trochu nepekne.“

„V pohode, dá sa. Nemci sú aj Nemčúri. Ozaj, môj ocko bol vo vojne. Ale len posledný rok. Opravoval v Texase nákladiaky. Aj vy ste boli vo vojne, pán Jacobs?“

„Nie, na to som bol príliš mladý. Aj na Kóreu. A ako Američania dobyjú horu, pán generál Morton?“

„Útokom!“ vykríkol som. „Budú páliť z guľometov! Ratatatata!“ A potom som hrdelným hlasom doložil: „Bum-bum-bum!“

„Priamy útok na vyvýšený cieľ sa mi zdá riskantný, pán generál. Ja by som na vašom mieste vojakov rozdelil... takto.“ Posunul polovicu Američanov doľava a druhú doprava. „Spravíme kliešťový manéver. Aha.“ Spojil palec s ukazovákom. „Z oboch strán sa priblížime k cieľu.“

„Možno,“ prikývol som. Mne sa skôr páčila predstava strmhlavého útoku – krvavého a akčného –, ale aj nápad pána Jacobsa sa mi celkom pozdával. Bol prefíkaný. A prefíkanosť môže byť príjemná. „Skúsil som tam vyrobiť jaskyne, ale hlina je príliš suchá.“

„Vidím.“ Strčil do Smrtnej hory ukazovák a díval sa, ako sa prach drobí a upcháva otvor. Vstal a oprášil si kolená džínsov. „Mám malého syna, ktorému by sa o rok, o dva tí tvoji vojačikovia asi náramne páčili.“

„Aj teraz by sa s nimi mohol hrať, keby chcel.“ Veľmi som sa snažil nebyť sebec. „Kde je?“

„Ešte stále v Bostone so svojou mamou. Treba tam toho veľa zbaliť. Myslím, že v stredu pricestujú. Najneskôr vo štvrtok. Ale Morrie je na vojačikov ešte primalý. Iba čo by ich pobral zo zeme a porozhadzoval.“

„Koľko má rokov?“

„Len dva.“

„Stavím sa, že sa stále pocikáva!“ zvýskol som a potom som sa rozosmial. Asi to nebolo najzdvorilejšie, no neovládol som sa. Pocikávajúce sa decko, to bolo do popuku.

„Ale hej, stáva sa, stáva,“ usmial sa Jacobs. „No určite z toho vyrastie. Vravíš, že tvoj ocko je v garáži?“

„Hej.“ Už som si spomenul, odkiaľ poznám jeho meno – naši sa pri večeri rozprávali o novom kňazovi, ktorý má prísť z Bostonu. Nie je nejaký mladý? pýtala sa mama. Je, a podľa toho ho budú aj platiť, odvetil ocko s úsmevom. Ešte chvíľu sa o ňom rozprávali, aspoň myslím, no už som nedával pozor. Andy si chcel nabrať všetku zemiakovú kašu. Ako vždy.

„Skús ten manéver s paľbou zboku,“ poradil mi Jacobs na odchode.

„Hm?“

„Tie kliešte,“ vysvetlil a znovu spojil palec s ukazovákom.

„Aha. Jasné. Super.“

Skúsil som ho. V podstate úspešne. Všetci Nemčúri padli. Bitka však nebola úplne podľa mojich predstáv, tak som podnikol frontálny útok s nákladiakmi a džípmi, ktoré som pohnal hore svahom na Smrtnú horu, a Nemčúri padali z druhej strany so zúfalými poslednými výkrikmi: „Aaaaa!“

Kým zúrila bitka, rodičia a pán Jacobs sedeli na prednej verande, popíjali ľadový čaj a rozprávali sa o kostolných témach – okrem toho, že ocko bol diakon, mama bola v ženskom pomocnom zbore. Neviedla ho, no aspoň vedúcu zastupovala. Mali by ste vidieť tie úžasné klobúky, ktoré v tom čase nosila. Muselo ich byť najmenej desať. Vtedy sme boli šťastní.

Mama zavolala súrodencov a ich kamarátov, aby sa prišli s novým kňazom zoznámiť. Aj ja som sa vybral tým smerom, no pán Jacobs mi len kývol rukou, že nemusím, a mame povedal, že sme sa už predstavovali. „Do toho, pán generál!“ zakričal. „Bojujte!“

Bojoval som ďalej. Con, Andy a ich kamoši sa zase utekali hrať za dom. Claire s kamoškami vyšli hore a pokračovali v tanci (hoci mama ich poprosila, aby stíšili hudbu). Mortonovci a reverend Jacobs sa ešte pomerne dlho rozprávali. Pamätám sa, že ma často prekvapovalo, ako dlho dokážu dospelí rečniť. Bolo to únavné.

Prestal som ich sledovať, lebo som bitku o Smrtnú horu vybojoval ešte niekoľkokrát a s rozličnou taktikou. V tom najlepšom scenári – prispôsobil som si preň kliešťový manéver pána Jacobsa – časť americkej armády zatlačila na Nemcov spredu a zvyšok sa odkradol do ich tyla a stadiaľ zaútočil. „Was ist das?“ skríkol jeden Nemec tesne predtým, ako schytal guľku do hlavy.

Už som toho začínal mať dosť a uvažoval som, že zájdem dnu po kus koláča (ak mi teda Conovi a Andyho kamoši niečo nechali), keď na mňa a moje bojisko opäť padol tieň. Zdvihol som hlavu a uvidel som pána Jacobsa. V ruke držal pohár s vodou.

„Toto som si požičal od tvojej mamy. Môžem ti niečo ukázať?“

„Jasné.“

Opäť si kľakol a oblial vodou celú Smrtnú horu.

„Aha, búrka!“ zvýskol som a hlasom som napodobnil hromy.

„Hej, ak chceš, môže to byť aj búrka. S bleskmi. A teraz sa dívaj.“ Vystrel dva prsty ako diabolské rohy a vtlačil ich do vlhkej hliny. Tentoraz diery nezasypalo. „Čáry-máry, sú tu jaskyne!“ zvolal. Vytiahol dvoch nemeckých vojakov a vložil ich dnu. „Týchto len tak nevyduríte, pán generál, ale Američania to napokon určite zvládnu.“

„Jéj, ďakujem!“

„Ak by sa ti to zase sypalo, dolej ešte vody.“

„Dobre.“

„A nezabudni odniesť pohár späť do kuchyne, keď bitku dokončíš. Nechcel by som si hneď v prvý deň v Harlowe pohnevať tvoju mamu.“

Sľúbil som mu to a vystrel som dlaň: „Ruku na to, pán Jacobs.“

So smiechom mi ťapol do dlane a odišiel po Methodist Road k fare, kde mal s rodinou žiť ešte tri roky, kým ho nevyhodia. Chvíľu som sa za ním díval, potom som sa znovu obrátil k Smrtnej hore.

Kým som sa stihol zase pustiť do boja, na bojisko opäť padol tieň. Tentoraz otcov. Kľakol si na koleno a dal pozor, aby nerozpučil žiadneho amerického vojaka. „No, Jamie, čo vravíš na nášho nového kňaza?“

„Páči sa mi.“

„Aj mne. Aj mame. Je na tú prácu dosť mladý, a ak sa osvedčí, asi ho rýchlo posunú ďalej, ale myslím, že sa s tou prácou zžije. Najmä s mladými. Mladosť si s mladosťou rozumie.“

„Aha, ocko, ukázal mi, ako mám vyrobiť jaskyne. Stačí namočiť hlinu, až je skoro ako blato.“

„Vidím.“ Postrapatil mi vlasy. „Ozaj, pred večerou sa dobre poumývaj.“ Zdvihol pohár. „Mám ho vziať dnu?“

„Áno, prosím ťa. A ďakujem.“

Vzal pohár a zamieril naspäť do domu. Ja som sa vrátil k Smrtnej hore, ktorá medzitým znovu vyschla a jaskyne sa mi zosypali. Vojaci v nich zostali pochovaní zaživa. Ale nech, veď to boli tí zlí.

Dnes sme až nechutne precitlivení na všetko, čo súvisí so sexom, a nijaký rodič pri zdravom rozume by neposlal šesťročné decko niekam v spoločnosti nového známeho, dospelého muža, ktorý žije sám (hoci len pár dní), ale moja mama na budúci pondelok presne to urobila a nemala preto nijaké výčitky svedomia.

Reverend Jacobs – mama mi povedala, že ho mám oslovovať pán reverend – vyšiel na kopec Methodist Hill okolo trištvrte na štyri a zaklopal na naše sieťové dvere. Bol som práve v obývačke, na zemi som si vyfarboval obrázky, kým mama pozerala v televízii telefonickú súťaž o ceny. Už predtým poslala do televízie WCSH svoje meno a dúfala, že vyhrá hlavnú cenu mesiaca, vysávač Electrolux. Vedela, že to nie je veľmi pravdepodobné, ale, ako povedala, nádej je večná. Samozrejme, bol to žart.

„Nemohli by ste mi na polhodinu požičať vášho najmladšieho?“ opýtal sa jej reverend Jacobs. „Mám v garáži niečo, čo by asi rád videl.“

„Čo je to?“ vyskočil som zo zeme.

„Prekvapenie. Potom to povieš mamičke.“

„Mami?“

„Samozrejme,“ prikývla, „ale najskôr sa prezleč do domáceho oblečenia, Jamie. A zatiaľ si dáte so mnou pohár ľadového čaju, pán reverend?“

„Rád,“ prikývol. „Ozaj, mohli by ste ma volať Charlie?“

Zamyslela sa a odvetila: „To asi nezvládnem, no skúsim aspoň Charles.“

Prezliekol som sa do džínsov a trička, a keď som zišiel dole, rozprávali sa o dospeláckych témach, tak som šiel von čakať na školský autobus. Con, Terry a ja sme chodili do jednotriedky na ceste číslo 9 – od domu sme to mali pohodlnou chôdzou asi pol kilometra –, ale Andy chodil na Konsolidovanú strednú a Claire až na druhý breh rieky na strednú školu v Gates Falls, bola prváčka. („Ale nemusíš byť prvá vo všetkom,“ veľavýznamne jej zdôraznila mama – aj to bol žart.) Autobus ich vysadil na križovatke Methodist Road a deviatky, priamo pod kopcom Methodist Hill.

Uvidel som ich, ako vystupujú, a potom sa už vliekli hore kopcom a ako vždy sa škriepili. Počul som to, keď som stál pri poštovej schránke a z domu vyšiel reverend Jacobs.

„Ideme?“ spýtal sa a chytil ma za ruku. Pripadalo mi to úplne normálne.

„Jasné,“ prikývol som.

Na polceste dolu kopcom sme stretli Andyho a Claire.

Andy sa ma spýtal, kam idem.

„K pánu reverendovi,“ odvetil som. „Ukáže mi nejaké prekvapenie.“

„Tak nebuď dlho,“ povedala Claire, „lebo dnes prestieraš stôl ty.“ Pozrela na Jacobsa a rýchlo uhla pohľadom, akoby sa jej naňho ťažko hľadelo. Ešte pred koncom roka sa doňho moja sestra stihla bláznivo zamilovať a jej priateľky na tom boli rovnako.

„Onedlho vám ho dovediem,“ sľúbil Jacobs.

Zišli sme ruka v ruke dolu kopcom k ceste číslo deväť, ktorá vás zaviedla do Portlandu, ak ste zahli doľava, a do Gates Falls, Castle Rocku a Lewistonu, ak ste zahli doprava. Zastali sme, poobzerali sme sa, či nejdú autá, čo bolo vlastne smiešne, lebo na deviatke málokedy vôbec niečo jazdilo, teda okrem leta, a potom sme sa už vybrali popri lúkach a kukuričných poliach, kde trčali už len suché stonky a šuchotali v jemnom jesennom vánku. O desať minút sme boli pri fare, upravenom bielom domčeku s čiernymi okenicami. Za farou stál Prvý metodistický kostol v Harlowe, a aj to bolo absurdné, pretože v Harlowe nijaký ďalší metodistický kostol nebol.

Okrem neho bol v Harlowe len kostol šilohitov. Môj otec pokladal týchto kresťanov viac-menej za čudákov. Nevozili sa v kárach ťahaných koňmi, to nie, ale muži a chlapci nosili vonku zásadne čierne klobúky. Ženy a dievčatá nosili šaty až po päty a biele čepčeky. Podľa ocka šilohiti tvrdili, že vedia, kedy nastane koniec sveta, vraj je to napísané v nejakej extra knihe. Mama dodala, že v Amerike má každý právo veriť, čomu chce, ak tým nikomu neubližuje... ale netvrdila, že ocko nemá pravdu. Náš kostol bol väčší ako ten šilohitský, ale veľmi prostý. A nemal vežu. Kedysi tam stála, ale za starých čias sa strhol hurikán, tuším v dvadsiatom roku, a zrútil ju.

Reverend Jacobs so mnou vyšiel po prašnej ceste k fare. Veľmi ma zaujalo, že má modrý Plymouth Belvedere, super auto. „S rýchlostnou pákou alebo s gombíkmi?“ spýtal som sa ho.

Zatváril sa prekvapene, potom sa usmial. „S gombíkmi,“ prikývol. „Bol to svadobný dar od svokrovcov.“

„Svokrovci? To sú ako lotrovci?“

„Moji áno,“ zasmial sa. „Máš rád autá?“

„Všetci máme radi autá,“ vyhlásil som a myslel som tým všetkých v našej rodine... ale o mame a Claire to asi celkom neplatilo. Nezdalo sa mi, že by ženy a dievčatá až tak chápali, že autá sú proste paráda. „Keď ocko opraví Cestnú raketu, bude s ňou pretekať v Castle Rocku.“

„Naozaj?“

„No, vlastne nie on. Mama vraví, že nemôže, lebo je to príliš nebezpečné, ale niekoho na to nájde. Možno pôjde

Duane Robichaud. Ten, čo so svojimi rodičmi vedie obchod U Brownieho. Vlani pretekal v Castle Rocku, ale začal mu horieť motor. Ocko vraví, že teraz hľadá iné auto.“

„Chodia Robichaudovci do kostola?“

„Hm...“

„Takže asi nie. No, poď do garáže, Jamie.“

Bolo tam šero a smrdela tam zatuchlina. Trošku som sa bál, aj smradu, aj šera, ale Jacobsovi to zrejme neprekážalo. Zaviedol ma hlbšie do tmy, potom zastal a vystrel ukazovák. Ja som len zhíkol.

Jacobs sa ticho zasmial, asi ako každý, kto je na niečo hrdý. „Vitaj pri Jazere pokoja, Jamie.“

„Fíha!“

„Postavil som to, kým tu čakám na Patsy s Morriem. Mal by som radšej robiť v dome a aj tam som toho dosť stihol – napríklad som opravil čerpadlo –, ale vlastne tam nie je veľa roboty, kým príde Pats s nábytkom. Tvoja mama a ostatné dámy z pomocného zboru mi to tam prekrásne vyupratovali, chlapče. Pán Latoure chodieval autom z Orr’s Islandu a od vojny tu nikto trvalo nebýval. Zaďakoval som tvojej mamičke, ale bolo by fajn, keby si jej ešte za mňa poďakoval aj ty.“

„No jasné,“ prikývol som, ale myslím, že to druhé poďakovanie som nikdy neodovzdal, pretože som takmer nevnímal, čo mi vraví. Celá moja pozornosť sa zameriavala na stôl, ktorý zaberal takmer polovicu priestoru v garáži. Na stole sa tiahla zelená pahorkatina, pred ktorou by sa moja Smrtná hora mohla rovno schovať. Odvtedy som videl veľa takých krajiniek – väčšinou v hračkárskych výkladoch –, ale po všetkých sa preháňali komplikované elektrické vláčiky. Na stole, ktorý pripravil reverend Jacobs, nijaký vláčik nebol, a vlastne ten stôl vôbec nebol stolom, boli to len preglejkové dosky na drevených kozách. Na preglejke bola zmenšenina krajinky, asi tri a pol metra dlhá a pol druha metra široká. Križovali ju v rade polmetrové elektrické stožiare a dominovalo jej jazero plné ozajstnej vody, ktoré aj v šere belaso svietilo.

„Onedlho to budem musieť odniesť, lebo sa do garáže nedostanem s autom. Patsy by sa hnevala.“

Sklonil sa, oprel sa dlaňami tesne nad kolená a zadíval sa na mierne pahorky, na tenké drôty, na veľké jazero. Pri vode sa pásli ovce a kravy z umelej hmoty (príliš veľké, ale ja som si to nevšimol a asi by mi to bolo tak či onak fuk). Bolo tam aj veľa pouličných lámp, čo bolo trochu zvláštne, lebo tam nebolo mesto a ulice, ktoré by mali osvetľovať.

„Stavím sa, že so svojimi vojačikmi by si tu vedel spraviť poriadnu bitku, čo?“

„Hej,“ prikývol som. A v duchu som dodal, že by som tam rozpútal celú vojnu.

Prikývol. „Ale nič také sa nestane, lebo pri Jazere pokoja sa všetci znášajú a boj je tu priamo zakázaný. Tým sa to podobá na nebo. Keď rozbehnem spoločenstvo mladých, odnesiem túto vecičku do suterénu v kostole. Možno by si mi pri tom mohol aj s bratmi pomôcť. Deckám by sa asi páčila.“

„Pravdaže!“ prikývol som, a potom som dodal čosi, čo som počul od ocka: „Haha, na to môžete dať krk!“

Zasmial sa a ťapol ma po pleci. „No, chceš vidieť zázrak?“

„Asi hej.“ Nebol som si však celkom istý. Obával som sa, že by to mohlo byť strašidelné. Odrazu som si uvedomil, že sme tu sami dvaja v starej garáži, kde nie je auto, v zaprášenom priestore, ktorý smrdí, akoby tu roky a roky nevetrali. Dvere do vonkajšieho sveta zostali otvorené, ale zdalo sa mi, že sú od nás hádam aj kilometer vzdialené. Reverenda Jacobsa som si celkom obľúbil, no zrazu som oľutoval, že nie som doma, nevyfarbujem si na dlážke obrázky a nečakám, či mama vyhrá vysávač a vo svojom nekonečnom boji proti letnému prachu konečne nadobudne prevahu.

Potom reverend Jacobs pomaly prešiel rukou ponad Jazero pokoja a ja som na nervozitu razom zabudol. Spod provizórneho stola sa ozvalo tiché bzučanie, asi také, ako vydáva náš televízor Philco, keď sa zohrieva, a všetky malé pouličné lampy sa porozsvecovali. Boli biele, žiarili tak jasne, že sa na ne takmer nedalo pozerať, a na zelené vŕšky a modrú vodu hádzali magický mesačný svit. Ešte aj umelé kravičky a ovečky zrazu pôsobili realistickejšie, azda preto, že vrhali tiene.

„Pánabeka! Ako ste to dokázali?“

Usmial sa. „Fajn trik, však? Boh povedal, nech je svetlo, a bolo svetlo, a svetlo bolo dobré. Ibaže ja nie som Boh, takže sa musím spoľahnúť na elektrinu. A tá je super, Jamie. Taký Boží dar, že sa človek zakaždým, keď stlačí vypínač, cíti takmer božsky. Čo ty na to?“

„Asi hej,“ prikývol som. „Môj starký Amos si pamätá časy, keď ešte elektrické svetlá neboli.“

„To si pamätá veľa ľudí,“ prikývol, „ale onedlho sa tí ľudia pominú a potom si už nikto neuvedomí, aký zázrak je elektrina. A aká záhada. Máme predstavu o tom, ako funguje, ale je rozdiel vedieť, ako niečo funguje, a vedieť, čo to je.“

„Ako ste zapli tie svetielka?“ vyzvedal som.

Ukázal na poličku za stolom. „Vidíš tú červenú žiarovčičku?“

„Uhm.“

„Je to fotoelektrický senzor. Dá sa kúpiť, ale tento som si postavil sám. Vysiela neviditeľný lúč. Keď ho preruším, lampy okolo Jazera pokoja sa zažnú. Ak to spravím znovu... takto...“ Prešiel rukou ponad krajinku a svetlá sa postupne stlmili, zostali len slabé iskričky v žiarovkách, až celkom zhasli. „Vidíš?“

„Perfektné,“ hlesol som.

„Skús to aj ty.“

Vystrel som ruku. Spočiatku sa nič nestalo, ale keď som sa zdvihol na špičky, moje prsty prerušili lúč. Opäť sa ozvalo bzučanie spod stola a zažali sa svetlá.

„Dokázal som to!“

„Na to môžeš dať krk,“ prikývol a postrapatil mi vlasy.

„Prečo to tak bzučí? Ako naša telka...“

„Pozri pod stôl. Počkaj, zapnem svetlá na strope, aby si lepšie videl.“ Šťukol vypínačom na stene a hore sa zažalo pár zaprášených žiaroviek. Plesnivý pach nevyhnali (a odrazu som zacítil aj čosi iné, niečo ako horúci benzín), ale trošku rozptýlili šero.

Zohol som sa – vo svojom veku som sa ani nemusel zohýnať hlboko – a nazrel som pod stôl. Tam bol zdroj bzučania aj benzínového smradu.

„Baterky,“ vyhlásil. „Tiež vlastnoručne vyrobené. Elektrina je moje hobby. A mašinky,“ usmial sa ako dieťa.

„Mašinky milujem. Moju ženu z toho ide poraziť.“

„Ja milujem boje proti Nemčúrom,“ povedal som. Potom som si spomenul, čo si o tom pomenovaní myslí, a dodal som: „Teda proti Nemcom.“

„Každý potrebuje mať koníčka,“ pritakal. „A každý občas potrebuje nejaký ten zázrak, len aby sa dokázalo, že život je viac než len dlhé trmácanie sa od kolísky po hrob. Chcel by si vidieť ešte jeden zázrak, Jamie?“

„Jasné!“

V kúte stál druhý stôl, pokrytý nástrojmi, kúskami drôtu, boli tam aj tri či štyri rozmontované tranzistorové rádiá, podobné, ako mali Claire a Andy, a normálne baterky C a D z obchodu. Bola tam aj malá drevená škatuľka. Jacobs ju vzal, kľakol si na koleno, aby sme boli v rovnakej výške, otvoril ju a vytiahol z nej postavičku v bielom rúchu. „Vieš, kto to je?“

Vedel som, lebo vyzeral takmer rovnako ako na mojej fosforeskujúcej nočnej lampičke. „Ježiš. Ježiš s batohom na chrbte.“

„Nie je to batoh, sú to baterky. Aha.“ Otvoril veko na batohu, odklopil ho pomocou pántu nie väčšieho ako ihla. Vnútri som zazrel čosi, čo vyzeralo ako ligotavé drobné mince pokryté bodôčkami po spájkovaní. „Aj toto som vyrobil, lebo nič také malé a výkonné sa v obchode nepredáva. Myslím, že by sa to dalo patentovať, a jedného dňa to aj urobím, ale...“ Zavrtel hlavou. „No, to je jedno.“

Zatvoril batôžok a odniesol Ježiša k Jazeru pokoja.

„Dúfam, že si si všimol, aká modrá je tá voda,“ začal.

„Hej! Modrejšie jazero som ešte nevidel!“

Prikývol. „Dalo by sa povedať, že aj to je v istom zmysle zázrak... kým si ho človek lepšie neobzrie.“

„Hm?“

„Je to len farba. Občas o tom uvažujem, Jamie. Keď nemôžem zaspať. Že stačí troška farby a plytká voda vyzerá ako hlbina.“

Zdalo sa mi to ako hlúposť, nie námet na uvažovanie, ale nič som nepovedal. Reverend akoby sa prebudil a položil Ježiša k jazeru.

„Toto plánujem využiť u mladých metodistov – voláme to učebná pomôcka –, ale tebe ju ukážem ako prvému, okej?“

„Okej.“

„Takto sa píše v štrnástej kapitole Matúšovho evanjelia.

Chceš počúvať ponaučenie z Božieho slova, Jamie?“

„No, asi hej,“ pritakal som, ale vrátil sa mi ten nepríjemný pocit.

„Viem, že áno,“ pokračoval, „lebo to, čo sa naučíme v detstve, si najdlhšie zapamätáme. Okej, ideme na to, dobre počúvaj. ‚Nato hneď prikázal učeníkom nastúpiť na loď a ísť pred ním na druhú stranu, kým nerozpustí zástupy. Keď rozpustil zástupy, vystúpil na vrch do samoty modliť sa.‘ Modlievaš sa, Jamie?“

Table of Contents

Start

I Čierny Peter. Smrtná hora. Jazero pokoja.