TOM ISBELL

KORISŤ

Copyright © 2015 by Tom Isbell

Translation © 2015 by Matúš Kyčina

Jacket photo of mountains © 2015 by Heiko Klug

Jacket art and design © by Joel Tippie

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu The Prey (HarperTeen, an imprint of HarperCollins Publishers, New York 2015)

preložil Matúš Kyčina. Redigovala Ľubica Janeva.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 878. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4519-8

Sestrám Pat a Pam

PRVÁ ČASŤ

SLOBODA

Divé zvieratá nikdy nezabíjajú bezdôvodne.

Jedine človek sa vyžíva v smrti a trápení svojho druhu.

JAMES ANTHONY FROUDE

Oceánia alebo Anglicko a jeho kolónie

PROLÓG

Z KONČEKOV PRSTOV mu na podlahu kvapká krv. Na mozaike z bielych šesťuholníkov vyrastajú červené bodky. Kvapky, potom mláčka, rybník, jazero.

Krv. Tmavnúca krv. Zráža sa mu pred očami. Pohľad sa mu zúži, akoby vošiel do tunela.

Svet stemnie.

Rukou sa oprie o zakrvavenú stenu. Prsty má pritlačené o kachličky.

Chce sa mu kričať, no slová mu uviaznu v hrdle. Nakoniec spadne na podlahu.

Očami prejde po noži. Čepeľ sa krvavo leskne. Krv. Jeho vlastná krv.

Tma hustne.

Svet sa scvrkne do špendlíkovej hlavičky. Únava sa doňho opiera ako letný lejak.

Záverečná, pomyslí si. Blíži sa koniec.

Otvoria sa dvere, ale to už nepočuje, rovnako ako nepočuje kroky ani trhanie látky. Improvizované škrtidlo. Zdvihnú ho a vynesú cez dvere. Preč z čiernobieleho sveta postriekaného červenými bodkami.

1

NAŠLI SME HO v nedeľu ráno. Viedli nás tri kane krúžiace na blankytne modrej oblohe. Ležal v strži, kde sa krajina podvoľuje púšti.

Na samej hranici Pustatiny.

Čakali sme vačicu. Možno vlka. Určite nie decko opražené ako vajce a skrčené v deravom tieni akéhosi kríka.

Nebol mŕtvy, no keby sme ho nenašli, čochvíľa by to mal za sebou. Možno o niekoľko hodín. A tento príbeh by sa nestal. Nebolo by o čom písať, pretože v to neskoré jarné ráno, keď sme ho dehydrovaného našli na kraji púšte, sa všetko zmenilo.

Bol približne v našom veku a mal vlasy vo farbe piesku. Ležal s natiahnutými rukami a nohami, takže vytváral čosi ako veľké X. Rus utekal do tábora upovedomiť veliteľov a my sme ho medzitým s Fakľom obrátili. Tvár mal spálenú slnkom, pery popraskané, viečka opuchnuté. Na tmavom tričku a džínsach sa zreteľne črtali slané fľaky. Prekvapujúco bol bosý. Bosý človek v púšti! Chodidlá mal posiate krvavými pľuzgiermi veľkými ako minca a zanesenými špinou. Dali sme mu trocha vody z poľnej fľaše. Niečo sa mu dostalo do hrdla, zvyšok stiekol po zaprášenom krku a zanechal po sebe skrútené cestičky.

Spoza dún sa ozvali džípy. Chalan sa pohol, oči mal úzke ako štrbina.

„Žije!“ skríkol Fakľa. Vždy mal dar spozorovať očividné.

Chlapec čosi nezrozumiteľne zamrmlal. Zohol som sa a chorú nohu som vykrútil do strany, aby som mu mohol priložiť ucho na pery.

„Čo si vravel?“ spýtal som sa.

Dal som mu ešte glg vody. Znova sa pokúsil prehovoriť, ale nebolo mu nič rozumieť, akoby niekto dupal po skle.

Z prvého džípu vyskočil Rus a s ním aj major Karsten.

„T-t-tam,“ koktavo vyhlásil Rus a ukázal k nám.

„Zostaň tu,“ prikázal mu Karsten. Príkazy majora Karstena sa neodvážil nikto porušiť.

Kráčal k nám v púštnej uniforme a v piesku po ňom zostávali hlboké stopy. Kľakol si k chlapcovi, zdvihol mu pravú ruku a dôkladne ju skúmal. Všimol som si hrubú hnisavú popáleninu. Karsten si ju obzeral dobrých dvadsať sekúnd a až potom skúsil pulz. Medzitým dorazili ďalšie vozidlá, z ktorých vyskakovali vojaci.

„Odneste ho do ošetrovne,“ prikázal.

Vojaci naložili chlapca na nosidlá a šupli ho do džípu ako buchtu do pece. Motor zreval a vozidlo okamžite vyštartovalo do tábora.

„Kto ho našiel?“

Major nás prebodol pohľadom, oválnu tvár upieral na nás. Ostré slnko mu zvýraznilo hlbokú jazvu, čo sa ťahala od oka až po bradu.

„My traja,“ odpovedal Fakľa.

„Už ste ho niekedy videli?“

„Nie, pane.“

„Povedal niečo?“

Fakľa sa chystal odpovedať, no tentoraz som ho predbehol. „Skúšal to, pane, ale nič z neho nevyšlo.“

Karsten sa na mňa zahľadel. Ten pohľad som dobre poznal, no ešte viac som sa ho bál.

„Vôbec nič?“ spýtal sa.

„Nie, pane,“ zopakoval som.

Oči sa mu zúžili, zvažoval, či mi možno veriť. „Po návrate sa dostav s kompletným hlásením, Buchla. Ostatní naspäť,“ zakričal ponad plece. „Na jeden deň to stačí.“

Džípy vychrlili čierny dym a sunuli sa po piesku, až kým sa nestratili za hrebeňom.

„Ja som ho videl prvý,“ vyhlásil Fakľa, keď sa s Rusom borili v piesku. „Prečo nechce hlásenie odo mňa? Prečo Buchla?“

„Tak v-v-veľmi túžiš p-po stretnutí s Karstenom?“ čudoval sa Rus.

„To zase nie,“ pripustil Fakľa.

„Zavri teda k-klapačku.“

Tak je to odjakživa. Ľudia o mne rozprávajú, akoby som tam ani nebol. Občas mám pocit, že som neviditeľný. Mohol by som sa otočil a vybrať do Pustatiny a nikto by si to nevšimol. Asi preto mám rád knihy. Cítim sa s nimi dobre. Bezpečne.

Zospodu ma pálili nohy, žalúdok som mal stiahnutý. Stačilo si spomenúť na majora Karstena a prišlo mi zle. Zo všetkých dôstojníkov v Tábore voľnosti bol major Karsten najobávanejší.

Nešlo však iba o to. Klamal som. Ten chlapec totiž predsa len niečo povedal. Čosi, čo som počul iba ja. Slová, z ktorých sa mi ježili chĺpky na krku.

„Dostaň ma preč,“ povedal ešte predtým, než sa zjavili džípy. A potom to pre istotu zopakoval.

Musíš ma odtiaľto dostať.

2

HOPE NASTRAŽÍ UŠI k vchodu do jaskyne, každý sval v pohotovosti.

Niečo začula. A nie sú to zvuky, na ktoré je zvyknutá – behajúce krysy, pleskot netopierích krídel –, ale niečo celkom iné. Šuchot lístia? Nie, skôr niečo ľudské.

Len aby to neboli vojaci.

„Hope,“ zašepká sestra.

„Pst.“

„Hope,“ zopakuje Faith.

Hope ukáže, aby bola ticho. Vtom zbadá, čo ju vyrušilo. Otec si ľahol na kamennú vyvýšeninu a hlava sa mu kníše z jednej strany na druhú. Rýchlo k nemu pribehne. V mihotavom svetle sviečky zbadá, že má prepadnuté líca a je bledý ako krieda. Priloží mu ruku na rozpálené čelo.

„Celý horí,“ vykríkne. Otočí sa a zistí, že sestre sa v očiach ligocú slzy. Ukáže na malé jazierko v zadnej časti jaskyne. „Namoč handru, priložíme mu ju na čelo.“

„Akú handru? Nijakú nemáme.“ V hlase jej zaznieva strach.

Darmo sa Hope zlostí, že sestra je bez nej úplne neschopná, v tomto prípade má pravdu. Naozaj nič nemajú. V posledných týždňoch bojovali o holý život a utekali z jednej skrýše do druhej. Nemohli si so sebou nič vziať, väčšinu vecí zakopali na rôznych miestach. Len čo nájdu Hnedý les a prekročia hranicu, nebudú ich potrebovať.

Ak sa niekedy k Hnedému lesu dostanú.

Hope odtrhne kúsok látky zo svojej košele a podá sestre špinavú hrču. „Bež.“

Dievča odcupká do tmavého výklenku.

Hope chytí otca za ruku. Na dotyk je drsná a mozoľnatá a pripomína skôr šmirgeľ než pokožku. Očami skĺzne na jeho ľavú nohu, ktorá je už takmer dvojnásobne väčšia než pravá. Sfialovela a napohľad horí, lýtko je posiate žilkami. To všetko iba preto, že stúpil na klinec s hrdzavou hlavičkou poznačenou radiáciou. Po všetkom, čo spolu preskákali, ich napokon zlomí obyčajná infekcia.

Ktorá však nakoniec nie je až taká obyčajná.

Pozrie sa k východu z jaskyne. Stále si nie je istá, či niečo nezačula. Plávajúce oblaky zakrývajú drobný mesiac.

Vtom ju zo zamyslenia vytrhne hlas.

„Nebuď na ňu prísna... na sestru.“ Otec už ledva hovorí.

Zrazu má chuť brániť sa. „Nie som.“ Otec zachrčí. „Snaží sa.“

„Áno, ale niekedy nie dosť.“

Usmeje sa, strnisko mu zbrázdia vrásky. Nato sa mu zdvihne kraj čiernych fúzov. „Ako keby som sa počul.“

Isteže. Kde inde by sa to naučila?

Privrie oči a zašepká: „Si dcéra svojho otca. A ona... ona je dcéra svojej matky.“

Má pravdu, ako inak. Hope nikdy neprestane udivovať, ako je možné, že sestry, ktoré sa narodili iba niekoľko minút po sebe, sú také odlišné. Ona a Faith sú očividne dvojičky. Obe majú rovnaké tmavé vlasy, rovnaké hnedé oči, rovnakú pokožku sfarbenú ako čaj. Jedine vo váhe je rozdiel: Faith je veľmi chudá a každým dňom sa to zhoršuje.

Vo všetkom ostatnom sa líšia. Faith je hanblivá introvertka a bojí sa zmien, kým Hope je presne opačná: odvážna, dobre stavaná, do všetkého sa vrhá po hlave. Keby jej niekto povedal, že ich na svet priviedli odlišné matky, neprekvapilo by ju to.

Raz si v potôčiku za domom spravili vetvičkové preteky. Koľko mohli mať rokov? Päť alebo šesť? Faith by sa radšej hrala vnútri s bábikami, no nakoniec súhlasila. Skončilo sa to divokým povzbudzovaním, keď ich drobné konáriky unášala horská bystrina.

Len čo sa však zjavili vojaci a v horách sa ozvala streľba, preteky pustili z hlavy. Zabudli sa usmievať.

Poslednú spomienku na domov – a na detstvo – ohraničovala silueta matky. Ležala na hrubých doskách na verande a hlavu mala v kaluži krvi.

Hope vzala sestru a spoločne sa schovali v dutom strome, kde zostali dva dni. Keď sa otec vrátil z loveckej výpravy, vyrazili na cestu. Neodvážili sa však ísť domov po zásoby ani pochovať matku. Báli sa, že republikoví vojaci dom strážia.

To bolo pred desiatimi rokmi. Odvtedy utekali, prehľadávali opustené domy, žili v jaskyniach a na stromoch. Jednu studenú noc strávili v medveďom brlohu a modlili sa, aby sa nevrátil majiteľ.

Hope sa nepochybne čoraz viac podobala na chlapca. Naučila sa klásť oheň a hádzať oštep. Jedine vlasy – dlhé čierne vlasy jemné ako hodváb – stále pripomínajú matku, akoby to bol spôsob, ako si ju uctiť.

„Ešte niečo,“ šepká otec. „Budete sa musieť rozhodnúť.“ Nechápavo naňho pozrie. O čom hovorí? „Posledných desať rokov nerobíme nič iné.“

„Teraz to bude inakšie.“ Hlas sa mu zadrháva. „Vláda po nás nejde iba tak.“

„Jasné, pretože si nepodpísal prísahu vernosti.“ Potrasie hlavou. „To je iba jedna časť.“

Čo jej naznačuje? A prečo má zrazu pocit, že ju čaká niečo zlé?

„Počúvam, ocko.“

„Ste dvojičky.“

Vydýchne si. „Kto by to povedal?“

Lenže otec pokračuje. „A vláda potrebuje dvojičky.“

Hope nakloní hlavu. Kam tým mieri? Má horúčku a blúzni, alebo to myslí vážne? „Nechápem to. Čo je na tom také výnimočné?“

Uškrnie sa. „Musíte sa rozhodnúť. Buď zostanete spolu, čo zase znamená, že vás budú naháňať do konca života...“

„Alebo?“ skočí mu do reči a ani nedýcha.

„Alebo sa rozdelíte.“

Akoby zahrmelo. Rozdeliť sa? Isteže, Faith dokáže byť protivne pomalá a často ich zdržiava, ale rozdeliť sa? Také niečo jej nikdy nenapadlo.

Nazrie do jaskyne. Sestra nesie mokrú handru. Kostnatá postava pripomína ducha. Okolo pliec má omotaný mamin ružový šál. Na viacerých miestach je roztrhnutý a začmudený od sadzí.

„Načo by sme to robili?“ opýta sa otca. „Nevydrží ani deň.“

„Pretože ak vás chytia, nevydrží ani jedna.“ Zúfalo potrebuje počuť viac, no práve vtedy sa

Faith vráti. Priloží otcovi na čelo mokrú handru. Otec privrie oči a o niekoľko sekúnd zaspí.

„Čo hovoril?“ spýta sa Faith.

„Vlastne nič,“ odpovie Hope akosi prirýchlo. „Samé hlúposti. To tá horúčka.“

Vráti sa k východu a cez závoj mokrého snehu hľadí do tmy. Otcove slová sa jej držia ako kliešť. Rozdeliť sa? Opustiť vlastnú sestru? To je predsa šialenstvo.

Neostáva jej iné, iba v hustnúcej tme dúfať, že tak ďaleko to nikdy nezájde.

3

SPRÁVU SOM NAPÍSAL na kamarátovom obstarožnom písacom stroji. Počuli sme síce aj o mobiloch, počítačoch a o akomsi internete, no všetko sa stratilo v elektromagnetickom poli vybuchujúcich bômb.

Omega. Tak volali ten deň. Definitívny koniec.

V prietrži elektromagnetickej radiácie sa všetko, čo iba vzdialene pripomínalo elektroniku, spieklo na uhoľ. Počítače sa stali predmetom legiend. Väčšina áut zostala nepojazdná. A hoci som zachytil čosi o lietadlách, v živote som nijaké nevidel. Ani som nečakal, že sa to niekedy zmení.

Niežeby sa v Tábore voľnosti nenašiel kúsok luxusu. Každý piatok sme sa večer schádzali v kantíne a sledovali filmy. Projektor bol napojený na generátor. Žiaľ, prežilo iba niekoľko filmov, všetko stariny, takže program sa opakoval. Prepadnutie, Shane, Ako zabiť vtáčika a podobne.

Odtrhol som papier z kotúča na písacom stroji. Nemusím zdôrazňovať, že chlapcov šepkaný odkaz som radšej neuviedol. Správu som zaniesol do kancelárie majora Karstena a odovzdal som ju seržantovi Dekkerovi.

„No čo, sekáč?“ uškrnul sa a výborne sa bavil na vtipe, ktorému, našťastie, málokto rozumel.

Očervenel som ako paprika a hneď som sa radšej pobral preč.

Dni ubiehali. Reči sa šírili. Niektorí tvrdili, že chalan je odsúdenec na úteku. Iní, že to nie je nijaký zločinec, ale kadet z priľahlého teritória.

Nešlo mi do hlavy, prečo sa trepal cez Pustatinu práve do sirotinca.

Presne to totiž Tábor voľnosti bol, hoci v úradnom republikovom žargóne sa nazýval presídľovací kemp. Bolo nás tam niekoľko stoviek, všetko chalani, väčšinou s nejakou vrodenou chybou spôsobenou radiáciou. Toxické mraky obopínali Zem ako stuha vianočný darček a čakali iba na to, kto bude najviac zvedavý. Naše úbohé matky schytali toľko gama lúčov alebo alfa častíc – či čoho vlastne –, že nás priviedli na svet s priveľkým či primalým počtom prstov, prípadne s pokrútenými hnátmi. Alebo, ako v mojom prípade, s jednou kratšou nohou. A len čo nás porodili, pobrali sa na onen svet.

Nikto presne nevie, ako sa to začalo. Niektorí tvrdia, že na druhej strane zemegule sa partia bezvýznamných gaunerov zmocnila jadrových zbraní. Iní obviňujú našich spojencov, ktorí údajne napadli nejaké krajiny, a tie hneď odpovedali. Nech už sa to začalo akokoľvek, desiatka krajín po sebe pálila jadrové hlavice ako na Silvestra, až kým nevymazala každé významnejšie mesto. Ledva sme to rozchodili.

To sa odohralo pred dvadsiatimi rokmi a odvtedy sme sa museli spoliehať na to, čo nám povedia vojaci. A to nebývalo vždy najpresnejšie.

Mne behali po rozume najmä ostatné tábory. Nejaké predsa musia existovať, všakže? Kolovali povery – hrôzostrašné príbehy plné zverstiev –, ale kto už dnes dokáže rozoznať pravdu od výmyslu?

„John L-186?“ Zrazu oproti môjmu stolu v kantíne postával hnedokošeliar.

„Áno?“

„Plukovník sa chce s tebou stretnúť.“

Vidlička mi klesla. Žiadosť plukovníka Westbrooka o stretnutie väčšinou znamenala jediné: trest. Išlo o moje upravené hlásenie? Domyslel si nejako, že mi ten chalan povedal viac, než som priznal?

„Možno ťa čoskoro čaká rituál,“ špekuloval Fakľa. Nezdalo sa mi to. Pred sedemnástym rokom nikto neskladal skúšku, chýbal mi ešte celý rok.

„To máš za to, že tak veľa čítaš,“ chechtal sa Dózer. Dózer mal hruď ako sud a z prehnanej lásky k literatúre ho nemohol nikto viniť.

Vojak s tvárou poďobanou od akné čakal, kým vstanem. Ako ostatní vojaci v tábore, aj on nosil rovnošatu pozostávajúcu z vysokých čiernych čižiem, tmavých nohavíc a hnedej košele. Preto sme ich volali hnedokošeliari. Aby sme sa odlíšili.

Atmosféra v kantíne sa zmenila, akoby ma viedli na popravu. Pri prechode cez nádvorie ma oslepovalo prudké slnko. Nad hlavami nám na vysokej žrdi ako bič plieskala vlajka. Plesk, plesk.

Kráčali sme k veliteľstvu, starej ošumelej oválnej budove v strede tábora, ktorá pripomínala hnisajúci vred. Nejaký postarší hnedokošeliar sa skláňal nad štósmi papierov, tvár mal lesklú od potu.

Pri stene som si všimol tri stoličky. Na moje prekvapenie bola jedna z nich obsadená. Sedel na nej ten chalan, čo sme ho našli v Pustatine.

Zachránil som mu vlastne život, no nepovedal ani slovo a ani náznakom nepoďakoval. Dokonca akoby si ma vôbec nevšímal.

Vtom sa vo dverách objavil plukovník Westbrook. Bol priemerne vysoký, mal nevýraznú tvár a tmavohnedé vlasy začesané do strany. Ako všetci dôstojníci, aj on mal na ľavom ramene tmavú nášivku s troma obrátenými trojuholníkmi, symbolom Republiky.

Plukovníka som videl možno tisíckrát, no nikdy nie takto zblízka. Až teraz som si všimol jeho takmer celkom čierne oči. Človek by v nich nenašiel štipku farby. Do kancelárie som ho nasledoval so stiahnutým hrdlom.

V kancelárii už čakali ďalší dvaja dôstojníci. Seržant Dekker so svojím tradičným úškľabkom pod mastnými vlasmi a major Karsten, ktorý sedel rovno pri okne. Po chrbte mi stekal pot.

Westbrook zablúdil pohľadom na zložku z konopného papiera. Ukazovákom prechádzal jeden údaj za druhým. „John L-186?“ opýtal sa nakoniec. „Ten, ktorého volajú Buchla, áno?“ Moje meno vyslovil, akoby mu to bolo strašne nepríjemné.

„Áno, pane.“

„Netreba sa hanbiť. Vzdelaní ľudia sa nám zídu. Sú budúcnosť Republiky.“ Ukazovák zastal a ja som si hneď domyslel, pri ktorej časti môjho života. Do tváre sa mi nahrnula krv.

„Tábor voľnosti získal nového člena,“ zabodol do mňa tmavé oči. „Chceme, aby si mu to tu ukázal. Nejaké námietky?“

„Nie, pane.“

„Nech si tu nájde miesto. Čím skôr sa stane jedným z nás, tým lepšie pre všetkých.“

„Áno, pane,“ odpovedal som o čosi pokojnejšie.

Takže nakoniec predsa len nešlo o trest.

„Ozaj, Buchla?“ Plukovník sa naklonil s prstami roztiahnutými ako pazúry. „Skús z neho niečo vytiahnuť. Odkiaľ pochádza. Nemá známky a veľa sme z neho nedostali. Ak mu máme pomôcť, musíme vedieť, čím prešiel. Rozumieme si?“ Tým narážal na moju minulosť.

„Áno, pane,“ prikývol som. „Nerád by som však robil donášača.“

„Nejde o donášanie, ale informovanie,“ usmial sa príkro. „Je to jednoduché. Ty pomôžeš nám a my pomôžeme tebe. Ktovie, možno, keď o rok podstúpiš rituál, spravíme z teba dôstojníka.“

Takto to neznelo najhoršie. Mal pravdu. O tajomstvách som vedel svoje. „Rozumiem, pane.“

„Dohodnuté. Major Karsten si občas vyžiada správu.“ Pozrel som sa na majora. Jazva, čo sa mu tiahla od obočia až po bradu, akoby pulzovala vlastným životom.

Rýchlejšie som z tej kancelárie vypadnúť ani nemohol.

Table of Contents

Start

PRVÁ ČASŤ SLOBODA

PROLÓG

1

2

3