Sascha Arango

DIE WAHRHEIT UND ANDERE LÜGEN

Copyright © 2014 by C. Bertelsmann Verlag, München,

in der Verlagsgruppe Random House GmbH

Translation © 2016 by Katarína Széherová

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Preklad vznikol s finančnou podporou

Literárneho fondu.

ISBN 978-80-551-4639-3

Venujem Kadee

Možno je všetko strašlivé v najhlbšej podstate

bezmocnosť, čo sa dožaduje pomoci.

R. M. RILKE

I

OSUD. LETMÝ POHĽAD na snímku stačil a temné tušenie posledných mesiacov nadobudlo podobu. Embryo ležalo skrútené ako amfíbia, jedno oko upieralo priamo naňho. To nad dračím chvostom je noha alebo chápadlo?

Chvíle stopercentnej istoty sú v živote zriedkavé. No v tomto okamihu nazrel Henry do budúcna. Táto amfíbia narastie, premení sa na človeka. Získa práva, nároky, začne klásť otázky a jedného dňa bude vedieť dosť, aby z nej bol človek.

Na ultrazvukovej snímke veľkosti pohľadnice bola napravo od embrya zreteľná stupnica sivej, vľavo boli písmená, celkom hore dátum, meno matky a meno lekárky. Henry ani trochu nepochyboval, že je pravá.

Bety s cigaretou sedela vedľa neho za volantom auta a zbadala v jeho očiach slzy. Položila mu ruku na líce. Verila, že sú to slzy radosti. On však myslel na svoju ženu Martu. Prečo ona s ním nemala dieťa? Prečo teraz musí sedieť v aute s inou ženou?

Opovrhoval sám sebou, hanbil sa, bolo mu to úprimne ľúto. Život ti dá všetko, taká bola jeho zásada, no nikdy nie všetko naraz.

Bolo popoludnie. Od útesov doliehalo monotónne narážanie príboja, vietor klátil steblá trávy a zapieral sa do bočných skiel zeleného subaru. Henrymu stačí naštartovať motor, stúpiť na plynový pedál, auto by preletelo útesom a prevrhlo sa do hlbiny príboja. O päť sekúnd by bolo po všetkom, náraz by usmrtil všetkých troch. Na to by však musel vstať zo sedadla spolujazdca a vymeniť si miesto s Bety. Príliš zdĺhavé.

„Čo na to povieš?“

Čo má povedať? Tá vec je sama osebe zlá, tvor v jej maternici sa už určite hýbe, a ak Henryho život niečo naučil, bolo to nevyjadrovať sa k veciam, o ktorých je lepšie pomlčať.

Za tie roky ho Bety videla jediný raz plakať, a to pri udeľovaní čestného doktorátu na univerzite v Massachusetts. Dovtedy si myslela, že Henry nikdy neplače. Henry tíško sedel v prvom rade a myslel na svoju ženu.

Bety sa natiahla nad rýchlostnú páku a objala ho. Mlčky vzájomne načúvali svojmu dychu, potom Henry otvoril dvere spolujazdca a vyvrátil sa do trávy. Zazrel lazane, čo Marte pripravil na obed. Podobali sa embryonálnemu kompótu z cestovinových chuchvalcov mäsovej farby. Pri pohľade na zvratky mu zabehlo a príšerne sa rozkašľal.

Bety si vyzula topánky, vyskočila z auta, zdvihla Henryho zo sedadla, oboma rukami mu objala hrudný kôš a stisla ho tak silno, až mu lazane vytiekli aj z nosnej dierky. Fenomenálne, ako Bety bez rozmýšľania robí správne veci. Obaja stáli v tráve vedľa subaru a vietor privieval vločky morskej peny.

„Tak povedz. Čo urobíme?“

Správna odpoveď by znela: Zlatko, toto sa neskončí dobre. Takáto odpoveď však nezostáva bez dôsledkov. Mení veci alebo ich úplne likviduje. Potom nepomáha ani dodatočná ľútosť. A kto chce zmeniť čosi, čo je dobré a pohodlné?

„Idem domov a všetko poviem manželke.“

„Naozaj?“

Henry zbadal prekvapenie na Betinej tvári, samého ho to zaskočilo. Prečo to povedal? Henry nemal vo zvyku preháňať, nebolo nutné povedať všetko.

„Akože všetko?“

„Všetko. Jednoducho jej všetko vyklopím. Už nebudem klamať.“

„Čo ak ti odpustí?“

„Ako by mohla?“

„A dieťa?“

„Bude to dievčatko, aspoň dúfam.“

Bety objala Henryho a pobozkala ho na ústa. „Henry, ty si formát.“

Hej, bol formát. Teraz sa poberie domov a klamstvo vymení za pravdu. Konečne jej všetko porozpráva, nemilosrdne, vrátane všetkých nechutných detailov, no, možno nie úplne všetkých, ale to podstatné jej povie. Bude musieť hlboko zarezať do živého, potečú slzy, bude to príšerne bolieť, aj jeho. Bude to znamenať koniec dôvery a harmónie medzi nimi – ale aj akt oslobodenia. Prestane byť nečestný lump a nebude sa musieť tak príšerne hanbiť. Musí k tomu prísť. Pravda má prednosť pred krásou, všetko ostatné sa uvidí.

Objal Betin štíhly driek. V tráve ležal kameň, veľký a dostatočne ťažký na uštedrenie smrteľného úderu. Henrymu stačí zohnúť sa a zdvihnúť ho.

„Poď, nastúp.“

Sadol si za volant a naštartoval. Namiesto aby sa rozbehol k útesom, zaradil spiatočku a pomaly vycúval. Urobil veľkú chybu, ako neskôr zistil.

*   *   *

Úzka cesta z perforovaných betónových dosiek sa sotva viditeľne vinula od útesov hustým borovicovým hájom po lesnú cestičku, na ktorej stálo jeho auto zamaskované ovisnutými konármi. Bety spustila bočné okienko, zapálila si ďalšiu mentolovú cigaretu, vdýchla dym.

„Azda si neublíži, čo myslíš?“

„Dúfam.“

„Ako zareaguje? Povieš jej, že som to ja?“ Že si čo? chcel sa spýtať.

„Poviem jej to, keď sa opýta,“ odvetil namiesto toho. Pravdaže sa ho Marta opýta. Každý človek, ktorého niekto systematicky podvádza, chce vedieť prečo, ako dlho a s kým. To je normálne. Podvod je záhada, ktorej chceme prísť na koreň.

Bety položila Henrymu na stehno ruku s horiacou cigaretou. „Zlatko, veď sme dávali pozor. Chcem povedať, že ani jeden z nás nechcel dieťa, však?“

Henryho súhlas nemohol byť úprimnejší a vychádzať z väčšej hĺbky. Nie, on nechcel dieťa a už vôbec nie s Bety. Bola jeho milenkou, nikdy by nebola dobrou matkou, nebola na to stvorená, príliš sa zamestnávala sama sebou. Spoločné dieťa by jej prepožičalo moc nad ním, strhla by mu masku a naliehala by na neho až do krajností. Už dlhšie sa pohrával s myšlienkou na sterilizáciu, no niečo ho od toho odrádzalo. Možno to bola túžba predsa len počať dieťa s Martou.

„Samo chcelo vzniknúť,“ nadhodil.

Bety sa usmiala, pery sa jej zachveli. Henry trafil správny tón.

„Myslím, že to bude dievčatko.“

Vystúpili, znova si vymenili miesta. Bety si sadla za volant, obula si topánku, automaticky stúpila na spojku a začala sa hrať s rýchlostnou pákou.

On sa neteší, myslela si. Ale nežiada veľa od muža, ktorý sa práve rozhodol zmeniť život a ukončiť svoje manželstvo? Napriek dlhoročnému vzťahu Bety o ňom vedela pomerne málo, no jedno vedela: Henry nie je rodinne založený muž.

Ona sa nemôže dočkať, myslel si. Nemôže sa dočkať, až sa kvôli nej všetkého vzdám. Nemal však v úmysle vystúpiť zo svojho bezstarostného ústrania a zameniť ho za rodinný život, pre ktorý nie je stvorený. Po ultimatívnej spovedi pred manželkou by musel prijať novú identitu. Stálo by veľa námahy vytvoriť iného Henryho, iba pre Bety. Už len pomyslenie na to ho unavovalo.

„Môžem pre teba niečo urobiť?“ Henry prikývol. „Prestaň fajčiť.“

Bety si potiahla z cigarety a odhodila ohorok. „Bude to strašné.“

„Áno, bude to strašné. Zavolám ti, keď bude po tom.“ Zaradila rýchlosť. „Ako ďaleko si s románom?“

„Veľa už nechýba.“

Naklonil sa k nej do otvorených dverí. „Povedala si o nás niekomu?“

„Absolútne nikomu,“ odvetila.

„To dieťa máš so mnou, však? Mám na mysli, je skutočné, narodí sa?“

„Áno. Mám ho s tebou, narodí sa.“

Natrčila mu k bozku zľahka pootvorené pery. Neochotne sa k nej sklonil a ona mu vnikla do úst jazykom sťa hrubou, hladkou skrutkou. Henry zabuchol dvere vodiča. Subaru sa rozbehlo po lesnej cestičke a zamierilo na okresnú cestu. Pozeral za ním, kým sa mu nestratilo z dohľadu. Potom zašliapol napoly vyfajčenú cigaretu, čo horiaca ležala v tráve. Veril Bety. Neklamala by mu, na to mala primálo fantázie. Bola mladá a športovo založená, oveľa elegantnejšia než Marta, pekná a nie taká múdra, no neobyčajne praktická. A teraz s ním otehotnela, test otcovstva je zbytočný.

Betin chladný pragmatizmus Henrymu imponoval od prvého stretnutia. Čo sa jej zapáčilo, to si zobrala. Mala iskru a štíhle nohy, pehavé pomarančové prsia, zelené oči a vlnité plavé vlasy. Keď sa zoznámili, bola oblečená v šatách potlačených ohrozenými druhmi zvierat.

Ich aféra sa začala, len čo sa zoznámili. Henry sa nemusel namáhať, nemusel sa pretvarovať, nemusel jej dvoriť, nemusel – ako veľmi často – pohnúť ani prstom, lebo v jej očiach bol génius. Preto jej ani trochu neprekážalo, že je ženatý a nechce mať deti. Naopak. Všetko bola len otázka času. Dlho čakala na muža ako on, povedala mu otvorene. Podľa nej väčšine mužov chýba formát. Čo rozumela pod formátom, neprezradila.

Medzičasom sa Bety vyšvihla na šéfredaktorku vo vydavateľstve Moreany. Začala ako pomocná sila v odbyte, hoci sa považovala za nadkvalifikovanú, lebo v tom čase už mala ukončené štúdium literatúry. Väčšina seminárov ju nudila a ľutovala, že sa neriadila rodičovskými radami a neštudovala právo. Napriek jej kvalifikácii boli možnosti kariérneho postupu vo vydavateľstve obmedzené. Cez obedňajšiu prestávku tajne vchádzala do kancelárií editorov a listovala v knihách. Jedného dňa z dlhej chvíle vytiahla z hladovej veže nevyžiadaných rukopisov Henryho text naklepaný na stroji a vzala si ho na čítanie do kantíny. Henry ho poslal bez sprievodného komentára ako knižnú zásielku, aby ušetril na poštovnom. Vtedy mal vždy hlboko do vrecka.

Bety si prečítala približne tridsať strán, jedla sa ani nedotkla. Potom vybehla na tretie poschodie do kancelárie zakladateľa vydavateľstva Clausa Moreanyho a vytrhla ho z poludňajšieho spánku. Štyri hodiny nato Moreany osobne zavolal Henrymu.

„Dobrý deň, tu je Claus Moreany.“

„Vážne? Božemôj!“

„Napísali ste senzačnú vec. Fakt senzačnú. Práva ste ešte nepredali?“

Nepredal. Z prvého románu Frank Ellis sa predalo desať miliónov výtlačkov po celom svete. Triler, ako sa pekne hovorí, s veľkou dávkou násilia a malou dávkou zmierlivosti. Bol to príbeh autistu, ktorý sa stal policajtom, aby vypátral sestrinho vraha. Prvých stotisíc kusov sa predalo a určite aj prečítalo v priebehu jediného mesiaca. Zisk zachránil vydavateľstvo Moreany pred krachom. Dnes, o osem rokov neskôr, bol Henry autorom bestsellerov, na celom svete ho preložili do dvadsiatich jazykov, bol držiteľom mnohých ocenení a ktovie čo ešte. Medzičasom mu u Moreanyho vyšlo päť románov, napospol bestsellerov, všetky boli sfilmované či zinscenované pre divadlo a Franka Ellisa rozoberali v školách na vyučovaní. Takmer klasické literárne dielo. A Henry bol stále ženatý s Martou.

Okrem Henryho len ona vedela, že v tých románoch z jeho pera nevyšlo jediné slovo.

II

HENRY SI ČASTO kládol otázku, ako by plynul jeho život, keby sa nebol zoznámil s Martou. Odpoveď, ku ktorej zakaždým dospel, bola stále rovnaká: ako dovtedy. Nestal by sa dôležitým človekom a neužíval by si blahobyt a slobodu, isto by nejazdil na talianskom športovom aute a nikto by nepoznal jeho meno. To bolo Henrymu jasné. Bol by ostal neviditeľný – čo je umenie samo osebe. Prirodzene, existenčný boj je zaujímavý, iba nedostatok dáva veciam hodnotu, peniaze strácajú význam, len čo ich je nadbytok. To všetko je pravda. Nie je však nechuť a ľahostajnosť prijateľná daň za život v blahobyte a luxuse, istotne lepšia než hlad, utrpenie a pokazené zuby? Človek nemusí byť slávny, aby bol šťastný, zvlášť keď sa popularita často zamieňa s dôležitosťou, no odkedy Henry vystúpil z temna obyčajnosti a vstúpil do žiary výnimočnosti, mal neporovnateľne pohodlnejší život. Preto sa už roky zaoberal zachovaním status quo. Viac dosiahnuť nemohol. V tom bol realista. I keď to bola nuda.

Rukopis Franka Ellisa bol jeho objav. Ležal zabalený v papieri na pečenie pod cudzou posteľou. Henry ho našiel, keď s pulzujúcimi bolesťami hlavy hľadal svoju ľavú ponožku, aby sa potajomky, ako už neraz predtým, vykradol z cudzej izby. Ženu, vedľa ktorej v posteli ležal, nikdy predtým nevidel, a nepociťoval túžbu sa s ňou zoznámiť. Videl iba jej nohu, ženskú siluetu tiahnucu sa od priehlbiny bokov k jemným gaštanovohnedým vlasom, ďalej pohľadom nezašiel. Pec bola vychladnutá, izba tmavá, páchlo v nej prachom a pokazeným dychom. Najvyšší čas zmiznúť.

Henry bol príšerne smädný, lebo v noci vypil množstvo alkoholu. Bol predvečer jeho tridsiatych šiestych narodenín. Nikto mu negratuloval. Ako by aj mohol, nikto to nevedel. Kto by to mal vedieť? Ako pútnik neuzatváral trvalé priateľstvá a jeho rodičia boli dávno mŕtvi.

Nemal vlastný byt, stabilný príjem ani predstavu, čo bude ďalej. Prečo by mal? Budúcnosť je neistá, a ak niekto tvrdí, že ju pozná, klame. Minulosť je obyčajná spomienka, a teda čistý fabrikát – len prítomnosť je istá, núka priestor na rozvoj a hneď zas pominie. Oveľa viac než neistota však Henryho trápila predstava istoty. Vedieť, čo ho čaká, bolo preňho to isté ako kyvadlo nad jamou. Čo môže prísť okrem ľútosti, smrti a zániku? V súlade s týmto vonkoncom realistickým odhadom Henry definoval svoj život ako globálny proces, ktorý posúdia historici až po jeho smrti. A ako človek, ktorý po sebe nič nezanechá, sa nemusí báť rozsudku.

Mlčať je proti ľudskej prirodzenosti. Touto vetou sa začínal Martin rukopis. Tú vetu mohol pokojne napísať aj sám, pomyslel si Henry. Je majstrovsky výstižná a jednoduchá. Prečítal si ďalšiu vetu, ďalšiu a ďalšiu, ľavú ponožku si už nenatiahol, nevykĺzol z malého bytu a nevzal, ako inokedy, pohodené peniaze alebo iné použiteľné veci, aby si za ne kúpil jedlo.

Od prvého odseku mal dojem, že ten príbeh sa veľmi nelíši od jeho vlastného. Prečítal celý rukopis v kuse, pritom listoval čo najtichšie, aby nezobudil neznámu ženu, čo vedľa neho tíško pochrapkávala. Pokiaľ to vedel posúdiť, na husto popísaných stránkach nenašiel nijakú opravu ani žiadny preklep či nesprávnu čiarku. Tu a tam Henry v čítaní ustrnul, aby si mohol pozornejšie obzrieť spiacu ženu vedľa seba. Už sa dakedy stretli? Rozprával jej o sebe a na stretnutie zabudol? Akože sa to volá? Povedala mu vôbec svoje meno? Veľa toho nenahovorila. Bola nenápadná, útla a mala dlhé mihalnice, čo jej teraz zacláňali zavreté oči.

*   *   *

Keď sa Marta v skoré popoludnie zobudila, Henry už zakúril v peci, vylúštil záhadu kvapkajúcich kohútikov, upevnil sprchovací záves, upratal kuchyňu a upražil volské oká. Naolejoval malý písací stroj na kuchynskom stole a nad plynovým horákom narovnal zaseknutú typovú páku. Martin rukopis zas ležal zabalený pod posteľou. Marta si sadla k stolu a s veľkou chuťou zhltla volské oká.

On jej navrhol spolužitie, ona na to nereagovala a on to považoval za súhlas.

Zostali spolu celý deň, ona mu rozprávala, čo minulú noc vyvádzal, vraj sám o sebe vyhlásil, že je totálne bezvýznamný. Henry s tým súhlasil, nepamätal si však nič.

Popoludní šli na zmrzlinu a túlali sa po botanickej záhrade, kde Henry trochu rozprával o svojom doterajšom živote. Hovoril o detstve, ktoré sa skončilo, keď jeho mama zmizla a otec spadol zo schodov. Roky strávené v úkryte nespomenul.

Marta ho jediný raz neprerušila a nič sa nepýtala. Pri chôdzi po tropickom skleníku sa pevne pridŕžala jeho ramena a neskôr mu položila hlavu na plece. Dovtedy Henry nikomu nerozprával toľko o sebe, z čoho väčšina bola pravda. Nič podstatné nevynechal, nič neprikrášľoval a takmer nič si nevymyslel. Šťastné popoludnie v botanickej záhrade, prvé z mnohých šťastných popoludní s Martou.

Aj ďalšiu noc spali v Martinej posteli pri peci. Teraz to bolo nežné a vecné, opatrné, takmer plaché. Bola tichá ako myška, dych mala horúci a rýchly. A neskôr, keď už tuho spal, Marta vstala a sadla si k písaciemu stroju v kuchyni. Henry sa zobudil na údery typovej páky. Pravidelné, s krátkymi prestávkami, bodka. Nato zvuk malého zvončeka na konci riadka. Bodka, nový riadok, bodka, odsek. Tenké zaškrípanie, keď zo stroja vyťahovala popísaný hárok papiera, viacnásobné krátke zaškrípanie, keď zakladala nový. Tak teda vzniká literatúra, pomyslel si. Klepanie trvalo celú noc až do rána.

Ako ďalšiu vec Henry opravil posteľ. Potom zohnal gumovú podložku pod písací stroj, zaobstaral dve nové kuchynské stoličky a navŕtal elektromer, aby ušetrili za elektrinu. Kým na tom všetkom pracoval, lámal si hlavu nad tým, ako môžu ľudia bez kapitálu prísť k vlastnému bývaniu a do akej miery je toho schopný.

Všetko poupratoval a vyčistil, Marta jeho domáce aktivity nekomentovala. Zásadne nič nekomentovala. Henry to obdivoval. Pritom nemal pocit, že nemá vlastnú mienku alebo že jej je to jedno, nie, bola jednoducho spokojná a nemala mu čo vyčítať. Akoby to všetko predvídala.

Henry si všimol, že Marta svoje príbehy nikdy nečítala. Nehovorila o nich, nebola na ne hrdá. Jeden ukončila a začala ďalší, ako strom, čo na jeseň zhadzuje listy. Ďalší príbeh jej musel byť jasný už pri písaní predchádzajúceho, lebo medzi poslednou a nasledujúcou historkou nepotrebovala žiadnu tvorivú prestávku. Henry dlho nemal jasno v tom, čím si vlastne Marta zarába na živobytie. Vyštudovala, neprezradila však čo. Musela mať niečo ušetrené, ale takmer nikdy nechodila do banky. Keď nemala čo jesť, nejedla. Popoludní pravidelne odchádzala z bytu do mestskej plavárne. Henry ju raz sledoval, skutočne chodila len plávať.

V pivnici Henry našiel kufor plný spráchnivených rukopisov, narýchlo schovaných pod potkaním trusom a močom ako detské mŕtvolky. Stránky sa spojili do jednej masy, dali sa rozoznať len jednotlivé slová. Stratené príbehy. Aj rukopis Franka Ellisa by spráchnivel alebo by sa v peci v niektorý chladný deň premenil na prchavé teplo, keby ho Henry nebol ukryl. To bola jeho zásluha. On zachránil Franka Ellisa, hoci si ho nevymyslel, ako neskôr presviedčal svoje svedomie. Aj to je niečo.

„Literatúra ma nezaujíma,“ vyhlásila Marta na túto tému. „Ja chcem len písať.“ Tú vetu si Henry zapamätal pre budúcnosť. Bolo mu záhadou, odkiaľ vo svojom hermeticky uzavretom zážitkovom svete brala nápady na vytvorenie takých vznešených postáv. Nezašla ďaleko od domu, a napriek tomu poznala celý svet. Henry jej varil, rozprávali sa, mlčali a milovali sa. Marta v noci vstala a písala, Henry v skoré predpoludnie pripravil jedlo a potom čítal, čo napísala. Uchoval každú jej popísanú stránku, ona sa o ňu viac nezaujímala. Ich láska rástla s tichou samozrejmosťou. Tešili sa zo spoločných chvíľ a boli na osoh jeden druhému, Henry cítil, že človek nemôže byť spokojnejší. Záviselo len od neho, aby tú harmóniu nezničil.

Henry poslal rukopis Franka Ellisa v svojom mene naraz štyrom vydavateľstvám, ktoré si vybral z telefónneho zoznamu. Predtým musel Marte svätosväte sľúbiť, že za žiadnych okolností neprezradí autora. Nech to zostane ich doživotným tajomstvom, a keby skutočne niečo vydali, tak len pod jeho menom. Henrymu to neprekážalo a sľúbil jej to. Slovo svojím spôsobom dodržal.

*   *   *

Odpoveď dlho neprichádzala. Henry zabudol, že niečo poslal, a keby bol vedel, akú mizivú šancu na úspech má nevyžiadaný rukopis, ušetril by si poštovné. Nevedomosť je často skutočným požehnaním.

Henry zatiaľ pracoval na trhu s ovocím. Vstával o druhej v noci, domov sa vracal okolo poludnia na smrť uťahaný a napáchnutý zeleninou, postavil sa k sporáku a začal variť pre Martu.

Marta ho predstavila rodičom. Dlho otáľala, Henry pochopil prečo, až keď sa zoznámil s jej otcom. Pri vstupnom pohovore si Martin otec, hasič na predčasnom dôchodku, s tlejúcou zlomyseľnosťou Henryho celý čas obzeral z kresla potiahnutého velúrom. Reuma mu rozhrýzla kĺby a rozožrala palce. Matka bola pokladníčka v supermarkete, veselá žena s hrejivou citlivosťou, mama, akú si každý želá.

V obývačke pili kávu s kardamómom a zhovárali sa o malichernostiach. Henry pozoroval žltých vtáčikov v klietke na príborníku, čakateľov na smrť. Otcovou pýchou bola zbierka historických hasičských heliem, ktoré mal vystavené v osvetlenej vitríne obývacej steny. Henrymu poreferoval o každom jednom kúsku, nezabudol na dátum, pôvod a funkciu, pritom očami hľadal prejavy únavy a nezáujmu. Henry však strpel procedúru so stoickou výdržou, ba podchvíľou sa so záujmom niečo spýtal.

Udrela tuhá zima. Henry zohnal nové dvere, dve báječné elektrické prikrývky a utesnil okná. Dvere zbadal v kontajneri na drevný odpad. Za hustého sneženia vliezol do kontajnera a ťažké dvere vytiahol, vyložil si na plecia a odniesol ako tropický mravec na chrbte domov. Trochu ich ohobľoval, na spodnej časti kúsok prirobil a zavesil ich do pántov. Teraz už dovnútra nefučalo. Marta bola nadšením celá bez seba. Remeselné zručnosti odjakživa Henrymu v ženských očiach dodávali erotickú príťažlivosť. Domáce majstrovanie a koníčky zaháňajú démonov dlhej chvíle a nepekných myšlienok. Jednoducho veci rád opravoval, nie preto, aby zapôsobil, ale pretože ho to bavilo a nemal nič lepšie na práci.

Nasledujúcu jar Henry zabil svokra. Dal mu do daru historickú helmu viedenského hasičského zboru, mimochodom, najstarších profesionálnych hasičov na svete. Radosť a prekvapenie starého zberateľa boli také veľké, že mu praskla aneuryzma a padol mŕtvy na zem. Henrymu vyšla dokonalá vražda tyrana, remeselne vykonaná bez vedomostí a bez úmyslu. Netrápilo ho pre to zlé svedomie, veď tá zákerná mozgová cieva mu mohla rovnako dobre prasknúť pri tlačení na záchode, hovoril si Henry. Všetci sa tešili a nikto ho z ničoho neupodozrieval.

S mŕtvym hasičom zmizla v zemi aj kompletná zbierka heliem. Martina mama rozkvitla, podarovala žltých vtáčikov a o pol roka nato sa s americkým obchodníkom vysťahovala do Wisconsinu, kde ju trafil blesk. Odvtedy písala už len ľavou rukou dlhokánske listy o svojom novom živote v Amerike.

Potom nasledoval Moreanyho telefonát. Henry sa vybral na bicykli do vydavateľstva. Keby bol tušil, akým osudným smerom sa to celé vyvinie, možno by bol zostal doma.

*   *   *

Vo vestibule na neho čakala Bety. Spolu nastúpili do výťahu a vyviezli sa na tretie poschodie. Výťah naplnila vôňa konvalinkového parfumu, ona si všimla jeho ruky remeselníka, on objavil dierku na jej ušnom lalôčiku a súhvezdie Veľký voz z pôvabných pieh na jej krku. Počas prikrátkej jazdy hore cítil, ako mu DNA vytvára nové sekvencie. Keď sa dvere výťahu otvorili, podstatné veci boli medzi nimi jasné.

Moreany mu od vydavateľského stola kráčal v ústrety a dotkol sa ho oboma rukami, tak ako keď človek víta dlho nezvestného priateľa. Stôl sa prehýbal od kníh a rukopisov. Celkom navrchu ležal rukopis Franka Ellisa. Asi tak si Henry predstavoval vydavateľa.

Henry dodržal sľub, ktorý dal Marte, a predstavil sa ako autor. Ako sa ukázalo, bolo to celkom jednoduché. Nemusel povedať ani dokázať nič výnimočné, lebo autor, ako je známe, nevie nič okrem písania, a písať vie každý. Nemusí vedieť, ovládať ani o sebe povedať nič špecifické, okrem priehrštia životných skúseností nepotrebuje nijaké vzdelanie, nemusí sa preukázať diplomom. Predložiť musí jedine text. Konečné hodnotenie prenechá kritikom a čitateľom, lebo čím menej rozpráva o svojej práci, tým žiarivejšia je jeho svätožiara. Literatúra ho nezaujíma, vyhlásil Henry, chce len písať. To na chlp sedelo.

Román sa predával fantasticky. Keď prišli prvé peniaze, s Martou sa presťahovali do väčšieho, teplého bytu a zobrali sa. Prichádzalo čoraz viac peňazí, celá hromada. Peniaze v Marte nevzbudili reflex nakupovania ani impulz márnivosti. Písala ďalej akoby nič a Henry chodil nakupovať. Doprial si drahé obleky, vzácne chvíľky s peknými ženami a talianske auto. Moreany dával Henrymu podiely na zisku, ktoré zrazu zaplavili Moreanyho firmu ako potopa. Henry sa cítil ako gangster, ktorému vyšiel dokonalý zločin, a v maserati vozil Martu po celej Európe až do Portugalska. Bývali v dobrých hoteloch, ináč sa veľa nezmenilo. Marta pokračovala v nočnom písaní, Henry hrával tenis a staral sa o všetko ostatné. Nakupoval, písal si nákupné lístky a naučil sa variť po ázijsky.

Každé popoludnie čítal nové stránky. Nikto okrem neho nevidel ani riadok, pokým kniha nebola hotová. Len povedal, či sa mu páči alebo nie. Väčšinou sa mu páčila. Na záver hotový rukopis osobne zaniesol Moreanymu. Bety s Moreanym ho potom simultánne čítali v drevom vykladanej kancelárii a Henry zatiaľ vo vedľajšej miestnosti ležal na gauči a čítal Veľkého vezíra Iznoguda, mimochodom, najlepší komiks na svete.

Niekoľko hodín panovalo vo vydavateľstve absolútne ticho, než obaja dočítali rukopis do konca. Potom Moreany k sebe zavolal vedúceho odbytu. „Máme knihu!“ zvolal. O osem týždňov nato sa začala tlačová kampaň. Vybraní novinári si mohli v Moreanyho kancelárii prelistovať čitateľský výtlačok. Museli podpísať vyhlásenie o zachovaní tajomstva, ich úlohou bolo vo veľkom štýle oznámiť v médiách chystané vydanie románu a súčasne potrápiť verejnosť neposkytnutím informácií.

Marta nikdy nechodila s Henrym na verejné vystúpenia. Keď šiel na knižný veľtrh alebo čítačku, sprevádzala ho Bety. Mnohí ju považovali za jeho manželku, čo čisto vizuálne úplne sedelo, lebo vyzerali ako pár snov.

Henryho všade vítali potleskom, usmievali sa naňho, všetko mu ukázali a gratulovali mu. Nevyzeral pritom zrovna šťastne, lebo zovretie davu ho netešilo. To mu prinieslo ešte viac všeobecného nadšenia nad jeho skromnosťou, zvlášť medzi ženami.

Dôvodom Henryho plachej zdržanlivosti bola čistá opatrnosť, lebo stále mal na pamäti, že nie je nijaký spisovateľ, iba obyčajný hochštapler, žabiak v biotope hada.

Okrem toho mu nepadlo ľahko zapamätať si všetky vľúdne tváre a nové mená. Kdekoľvek sa zastavil, tvorili sa ľudské chumáče. Fotoaparáty blýskali, pohľady ho jednostaj vysávali, ľudia mu bez prestania ukazovali veci, ktoré ho nezaujímali, alebo mu vysvetľovali čosi, čomu poriadne nerozumel. Poskytoval krátke rozhovory, diskusie o jeho spôsobe písania odmietal. Silnel v ňom pocit neskutočnosti, realita sa rozplývala ako akvarel v daždi – spočiatku obrysy, neskôr aj celok. Marta ho varovala, že úspech je iba tieň, čo putuje podľa postavenia slnka. Jedného dňa slnko zapadne a ľudia zistia, že neexistujem, obával sa Henry.

Od kritikov sa Henry naučil rozumieť svojmu dielu. Vedel, že romány sú dobré, veď boli jeho objavom. Ale samého ho prekvapilo, aké sú dobré a prečo. Ľutoval mnohých chudobných umelcov, ktorých objavili až potom, čo skapali od hladu. Rád by prečítal Marte zopár najlichotivejších kritík, no ona o nich nechcela nič vedieť. Už pracovala na ďalšom románe. Sláva pre ňu nič neznamenala. Zásadne nečítala žiadne recenzie, zato on čítal všetky, pravítkom podčiarkoval najlichotivejšie pasáže, vystrihával si ich a lepil. Čo veta, to pevnosť. Túto vetu nadovšetko miloval. Bola napísaná na záložke tučnými písmenami a jej autorom bol istý Peffenkofer, prispievateľ literárnej prílohy veľkého denníka. Pokojne mohla byť aj od neho, hovoril si Henry, bola stručná a výstižná. No nebola od neho. Nič nebolo od neho.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

I

II