Paul Tremblay

THE HEAD FULL OF GHOSTS

Copyright © 2015 by Paul Tremblay

Translation © 2016 by Jozef Kot

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4596-9

Táto kniha je beletristické dielo. Postavy, udalosti

a dialógy vychádzajú z autorovej predstavivosti

a nemožno ich chápať ako reálne. Každá podobnosť

so skutočnými udalosťami a osobami, či

už živými alebo mŕtvymi, je celkom náhodná.

Emme, Stewartovi a Shirley

Prvá na popravisko kráčala moja pamäť a v uličke sa premietal béčkový film.

Skupina Future of the Left: Idiotova predstava o Írsku

Aké je príjemné dostať sa z tej veľkolepej miestnosti a zakrádať sa ďalej podľa vlastnej vôle!

Charlotte Perkinsová Gilmanová: Žltá tapeta

Chcete počuť tajomstvo? Budete ho zachovávať a strážiť si ho ako oko v hlave? Nebude to zjavné, ale vy ani ja v tom nebudeme sami.

Skupina Bad Religion: Hlavu mám plnú duchov

PRVÁ  ČASŤ

PRVÁ KAPITOLA

„ NEPOCHYBNE JE TO pre vás veľmi ťažké, Meredith.“ Bestsellerová autorka Rachel Nevillová nosí dokonalý jesenný komplet – tmavomodrý klobúk jej ladí s praktickou sukňou po kolená a s béžovým vlneným kabátikom s gombičkami veľkými ako mačacie hlavy.

Na nerovnom chodníčku kráča veľmi opatrne. Bridlicová dlažba sa vyklonila, okraje dlaždíc vyčnievajú zo zeme a pod nohami sa kývajú ako vypadávajúce detské zuby. Keď som bola malá, zvyčajne som si uviazala kúsok červenej zubnej nite okolo rozkývaného zuba a niť som tam nechala celé dni hompáľať, až kým zub sám nevypadol. Marjorie ma označovala za provokatérku, naháňala ma po dome, aby za voskovanú niť potiahla, a potom sa zabávala na tom, ako budem vrieskať a plakať. Nedala som si od nej vytrhnúť ani jeden zub, lebo potom by sa neovládla a vyšklbla mi aj všetky ostatné.

Vari už toľko času uplynulo od chvíle, keď sme tu bývali? Mám iba dvadsaťtri rokov, ale keď sa ma niekto spýta na vek, odpoviem, že som stará štvrťstoročie mínus dva. Rada sledujem, ako potom ľudia v hlave zápasia s matematikou.

Vyhýbam sa dlaždiciam a kráčam po zanedbanej prednej záhrade, ktorá na jar a v lete rastie divo a nespútane, no teraz už porast ustupuje prichádzajúcemu jesennému chladu. Na členkoch ma šteklí lístie a burina, zachytávajú sa mi do tenisiek. Keby tu teraz bola Marjorie, azda by mi napochytro porozprávala, ako sa pod spustnutou zeleňou plazia červy, pavúky a myši, ktoré môžu napadnúť mladú ženu, nerozumne sa vyhýbajúcu bezpečnému chodníku.

Rachel vstupuje do domu prvá, má kľúč a ja nie. A tak stojím za ňou, odlupujem pásik bieleho náteru vchodových dvier a schovávam si ho do vrecka džínsov. Prečo by som si odtiaľto nemohla vziať nejaký suvenír? Pripomenie mi, koľkým ľuďom sa už naskytol pohľad na rozpadávajúce sa dvere a vstupné schody ako posiate lupinami.

Vlastne som si ani neuvedomila, ako mi tento dom chýba. Neviem sa zmieriť s tým, aký je teraz sivý. Vždy bol taký sivý?

Zakradnem sa dnu a vstupné dvere akoby mi všeličo našeptávali. Teraz stojím v predsieni na ošúchanej drevenej dlážke a privieram oči, aby som si ako vracajúca sa márnotratná dcéra podobu domu lepšie vybavila. Strop je vysoko, vlastne pre mňa nedosiahnuteľný. V kútoch miestností sa skrývajú liatinové radiátory, ktoré akoby sa nemohli dočkať, kedy sa do ich útrob dostane zlostná para. Priamo predo mnou je jedáleň, potom kuchyňa, kde sa nesmieme dlhšie zdržať, a potom voľná chodba vedúca k zadným dverám. Vpravo je obývačka a ďalšie chodby, rozvetvené ako spice kolesa. Dolu podo mnou je pivnica a jej kamenná špinavá dlažba, ktorú doteraz cítim v prstoch na nohách. Vľavo sa vstupuje na schodisko, ktoré bielymi lištami a zábradlím a zase čiernymi schodovými stupňami a odpočívadlami pripomína klávesnicu klavíra. Schodisko tromi krídlami schodov a dvoma odpočívadlami spája prízemie s poschodím. Po prvých šiestich schodoch je odpočívadlo, potom schodisko zabočuje vpravo a k najbližšiemu odpočívadlu vedie päť schodov a po ďalších šiestich schodoch je chodba horného poschodia. Vždy sa mi páčilo, že sa na chodbu vstupuje obráteným smerom, ale na druhej strane mi prekážalo, že stredné krídlo nemá šesť schodov ako ostatné.

Otváram oči. Všetko je staré, zanedbané a svojím spôsobom presne také ako kedysi. Ale prach, pavučiny, popukaná omietka a odlupujúce sa tapety akoby boli kašírované. Uplynulý čas slúži ako rekvizita príbehu, ktorý sa spomína tak často, až stráca zmysel aj pre tých z nás, čo ho prežívali.

Rachel si v takmer prázdnej obývačke sadá na vzdialený koniec dlhej pohovky. Hrubá prikrývka chráni čalúnenie pred tým, aby si na pohovku niekto nesadol nedbanlivo. No možno prikrývka má chrániť Rachel, aby neprišla do priameho styku s týmto zatuchnutým kusom nábytku. Rachel si klobúk položí na kolená a pôsobí ako krehký vták, ktorého niekto vyhnal z hniezda.

Konečne jej odpovedám na zmätočnú otázku, hoci možno už je premlčaná.

„Áno, je to pre mňa ťažké. A, prosím vás, neoslovujte ma Meredith. Radšej mi hovorte Merry.“

„Mrzí ma to, Merry. Možno to nebol dobrý nápad, že sme sem prišli.“ Rachel sa postaví, vopchá si ruky do vreciek kabátika a klobúk sa skotúľa na zem. Ktovie, či aj ona nemá vo vrecku úlomky náteru, útržky z tapety alebo iné pamiatky na minulosť tohto domu. „Mohli sme tento rozhovor uskutočniť hocikde inde, kde by ste sa cítili príjemnejšie.“

„Nie. Vážne nie. To je v poriadku. Sama som súhlasila, že sa pozhovárame tu. Len som...“

„Nervózna? Celkom to chápem.“

„Nie.“ To nie vyslovím kolísavým spevavým tónom, ako to robievala mama. „Vôbec nie! Cítim sa presne opačne ako nervózne. Až ma ohromuje, ako mi je príjemne. Hoci to znie čudne, napĺňa ma napodiv hrejivý pocit, že som zase doma. Neviem, či ma pochopíte, no bežne sa takto necítim, a možno to ma znervózňuje. Ale v každom prípade si, prosím, sadnite, a aj ja si sadnem.“ Rachel si zase sadne na pohovku. „Merry, viem, že ma takmer nepoznáte, ale naozaj mi môžete dôverovať. Budem pristupovať k vášmu príbehu s príslušnou úctou a pozornosťou, ako si zasluhuje.“

„Vďaka. Som presvedčená, že to tak bude. Verím tomu,“ sadám si na opačnú stranu pohovky, ktorá je až nepríjemne mäkká. Aká som rada, že sedím na prikrývke! „Predovšetkým nedôverujem samotnému príbehu. Určite to nie je môj príbeh. Mne ten príbeh nepatrí. A zrejme nás čaká, že sa budeme zložito predierať niektorými jeho neprebádanými územiami.“ Usmievam sa, pyšná na svoju metaforu.

„Pokladajte ma teda za osobu, ktorá sa ho tiež usiluje prebádať.“ Usmeje sa ľahkovážne, celkom inak ako ja.

„Ako ste ho zohnali?“ spytujem sa.

„Čo, Merry?“

„Kľúč od vchodu. Kúpili ste tento dom? Nie je to najhorší nápad. Predchádzajúcemu majiteľovi organizovanie prehliadok neslávne známemu domu Barrettovcov podistým veľmi nevynášalo, ale to neznamená, že by to nemohlo byť výnosné teraz. Na propagáciu knihy by to bolo úžasné. Vy alebo váš agent môžete znova začať so zájazdmi. Mohli by sa ozvláštniť čítaním a podpisovaním knihy v jedálni. Pri vchode možno zriadiť predajňu darčekov a spolu s knihami ponúkať aj dômyselné a morbídne suveníry. Pomohla by som vám s inscenovaním scénok alebo živých obrazov v izbách na poschodí. Keďže som – ako sa to uvádza v našej zmluve? – ‚kreatívna poradkyňa‘, môžem vám zabezpečiť rekvizity a navrhnúť niektoré režijné nápady...“ Ľahkovážne azda už pridlho žartujem. Keď si konečne zahryznem do jazyka, zdvihnem ruky, vytvorím rámik z prstov a pozriem na Rachel a pohovku ako pomyselný filmový režisér.

Za celý čas, čo rozprávam, Rachel sa zdvorilo smeje. „No aby medzi nami bolo jasno, milá moja kreatívna poradkyňa, dom som nekúpila.“

Uvedomujem si, ako rýchlo rozprávam, ale zrejme nie som schopná spomaliť. „Zrejme ste urobili múdro. Niet dôvodu kupovať dom v spustnutom stave. Vraj kúpou domu si kupujeme aj problémy tých, čo v ňom predtým bývali.“

„Keďže ste múdro trvali na tom, že by nás sem dnes nikto nemal sprevádzať, presvedčila som realitného agenta, aby mi požičal kľúč a umožnil nám v dome pobudnúť.“

„Nesporne sa to prieči príslušným vyhláškam stavebného úradu, ale vaše tajomstvo nikomu neprezradím.“

„Merry, naozaj dokážete udržiavať tajomstvá?“

„Oveľa lepšie ako veľa iných ľudí.“ Zmĺknem, potom dodám: „No oveľa častejšie tajomstvá udržiavajú mňa.“ Hovorím to iba preto, aby to zaznelo záhadne aj elegantne.

„Merry, nebudete mať nič proti tomu, ak začnem nahrávať?“

„Akože? Vy si nebudete robiť poznámky? Predstavovala som si vás s nachystaným perom a malým čiernym notesom, ukrytým vo vrecku kabáta. Mal by byť plný farebne odlišných nálepiek a záložiek, označujúcich strany, na ktorých sú jednotlivé výsledky vášho pátrania, náčrty ľudských pováh a náhodné, ale prenikavé postrehy o láske a o živote.“

„Haha! Lenže to vôbec nie je môj štýl.“ Rachel sa viditeľne uvoľňuje, načiahne sa a dotkne sa mi lakťa. „Ak sa vám smiem zdôveriť, nie som schopná čarbanice po sebe prečítať. Zrejme som sa stala spisovateľkou aj preto, aby som ohúrila učiteľov a spolužiakov, ktorí si robievali z môjho rukopisu posmech.“

Váhavo a úprimne sa usmeje a hneď mi je ešte sympatickejšia. Páči sa mi aj to, že si sivé vlasy nefarbí, že sa drží vzpriamene, ale svojím postojom neprovokuje, že si rada prekladá ľavú nohu cez pravú a uši má v pomere k tvári priveľké. Som rada, že doteraz neutrúsila poznámku o tom, ako strašidelne a pusto pôsobí dom, v ktorom som prežila detstvo.

„Aha, takže ste sa im pomstili!“ vravím. „Vaše budúce dielo sa bude volať Smrť Palmerovej metóde! a rozošlete výtlačky knihy svojim popleteným učiteľom, ktorí sú už dávno na dôchodku. Každý výtlačok, pravdaže, nečitateľne podpíšete červeným atramentom.“

Rachel si rozopne kabátik a vytiahne smartfón. Pomaly sa zohnem a zdvihnem jej modrý klobúk. Keď oprášim jeho okraj, nasadím si ho teatrálne na hlavu. Je mi primalý.

„Tramtara-rá.“

„Pristane vám lepšie ako mne.“

„Myslíte to vážne?“

Rachel sa znova usmeje. Tentoraz nie som schopná z úsmevu nič vyčítať. Prsty jej bubnujú, mihajú sa po dotykovom displeji a prázdny priestor obývačky sa zapĺňa pípaním. Strašidelný zvuk znie chladno, konečne, neodvolateľne.

„Čo keby ste mi na začiatok porozprávali o Marjorie – aká bola predtým, ako sa to všetko stalo?“ navrhne.

Zložím si z hlavy jej klobúk a točím ním. Odstredivá sila ho buď udrží na prste, alebo niekam vymrští. Ak odletí, ktovie, kde v tomto veľkom dome pristane.

„Moja sestra Marjorie...“ začnem. No vzápätí zmĺknem, lebo neviem, ako jej vysvetlím, že staršia sestra sa nedožila ani vyše pätnástich rokov a nejestvuje nijaké predtým, ako sa to všetko stalo.

DRUHÁ KAPITOLA

POSLEDNÁ, KTORÁ PREŽILA

Áno, máte pred sebou iba BLOG! (Nie je to vlastne retropríbeh?) Že by blog POSLEDNÁ, KTORÁ PREŽILA, bol najlepší blog?!?! Pri jeho písaní som sa prehrýzala všetkými hororovými výtvormi. Knihami! Komiksmi! Videohrami! Televíznymi programami! Filmami! Stredoškolským učivom! Gýčovými polnočnými zábavnými šou aj snobskými polnočnými reláciami pre intelektuálov. Pozor na tých, čo vám kazia ilúzie. JA VÁM ICH POKAZÍM.

Píše Karen Brissettová

Pondelok 14. novembra 20..

Posadnutosť. Po pätnástich rokoch.

Epizóda 1. Časť prvá.

Áno. Uvedomujem si, ako ťažko možno uveriť, že medzi divákmi (aj ja ju mám rada) obľúbená televízna reality šou Posadnutosť, ktorá sa pôvodne vysielala pred pätnástimi rokmi, na plnej čiare skrachovala. Dočerta, naozaj odvtedy uplynulo už pätnásť rokov? Prežili sme obdobie, počas ktorého nás sledovala Národná bezpečnostná agentúra, investície sa zúžili na darcovské fondy a ekonomika sa ocitla v predkrízovom stave.

Ak sa chcete zoznámiť s mojím rozsiahlym kritickým rozborom šiestich epizód seriálu, pripravte sa na to, že to bude dlhšia plavba po rozbúrenom mori. Tisne sa mi na jazyk obrovské množstvo postrehov. Iba o úvodnej pilotnej epizóde by som mohla napísať celú dizertáciu. No neznášam taký prístup. Aj vy ho určite neznášate. <Karen, prrrrestaň si robiť z čitateľa dobrý deň!>

Mala by som hovoriť vážne. Až keď sa v druhej polovici roku 2000 menila vysielacia štruktúra, mnohé relácie sa jednoducho stiahli z obehu. Ale po úspechu Kačacej dynastie a mnohých iných reality šou z vidieckeho prostredia, ktoré uvádzali kábloví operátori, sa každá diera v programe stala príležitosťou na uvedenie prekvapujúco úspešných reality šou.

(Mimochodom: „vidiecke“ reality šou – možno to označiť za meštiacky termín – nahrádzajú nedostatok sitkomov alebo dramatických útvarov z robotníckeho prostredia. Spomeňte si na Zelené akre alebo na Vidlákov z pretekov – božemôj, aj ja na ne zabúdam.)

The Discovery Channel veľa stavil na Posadnutosť, hoci táto šou na prvý pohľad nezapadá do vidieckeho prostredia. Šou umiestnil (áno, používam slovo umiestnil, lebo reláciu vnímam väčšmi ako fikciu. Koniec koncov, každá reality šou je predovšetkým fikcia!) do zámožnej massachusettskej štvrte Beverly. Aká škoda, že rodina Barrettovcov nebývala vedľa Salemu, kde za dávnych čias upaľovali bosorky. Keby sa malo nakrúcať jej pokračovanie, umiestnime šou do Salemu! Žartujem, ale kam lepšie by sa hodila Posadnutosť, ako nie do mestečka, kde neslávne umučili „skazené“ mladé ženy na smrť? Ale odbieham od témy... Áno, v tejto šou niet nijakých vidiečanov, nestretávame sa v nej s odľahlými končinami, v rybníkoch sa nechovajú korytnačky, nie sme svedkami vidieckeho životného štýlu, ľudovej múdrosti, ba ani sa na obrazovke nepohybujú fičúri s dlhočiznými bradami a v náprsenkových nohaviciach. Barrettovci boli stereotypná rodina zo strednej vrstvy z čias, keď sa stredná vrstva prudko vytráca. To, že Barrettovci prestávajú do nej patriť, ešte zvýšilo príťažlivosti programu medzi divákmi z robotníckej vrstvy a ľuďmi s prázdnymi vreckami. Mnohí Američania si ustavične myslia, že sú súčasťou strednej vrstvy, hoci to už dávno tak nie je, a zúfalo naďalej veria v hodnoty strednej triedy a meštiackeho kapitalizmu.

V tejto situácii sa zjavujú sitcomové rodiny (povedzme v sitcomoch Rodinné putá, Kto je tu šéf, Narastajúca bolesť), ktoré sa musia vyrovnávať s náporom vonkajších síl (reálnych aj fiktívnych). V Posadnutosti sa fackovacím panákom stáva nezamestnaný otec rodiny John Barrett, ktorý sotva prekročil štyridsiatku. Tak ako v podobných prípadoch, finančná situácia v rodine sa stáva neudržateľnou. Barrett devätnásť rokov pracoval v továrni na výrobu hračiek Barter Brothers, ale prišiel o zamestnanie, lebo výrobňu kúpila spoločnosť Hasbro a osemdesiatročný závod v Saleme zatvorila. (Zase Salem! Nie sú odtiaľ aj tie bosorky?) John nemal vyššie vzdelanie a pracoval v továrni od devätnástich rokov. Začínal pri montážnom páse, potom sa v podniku prepracoval na významnejšie pozície, postupoval po tamojšom rebríčku, až sa napokon stal vedúcim podateľne. Za dve desaťročia služby dostával tridsaťosem týždňov odstupné, ktoré sa mu podarilo predĺžiť o pol druha roka, keď poberal existenčné minimum. Barrettovci z toho horko-ťažko uživia dve dcéry, musia udržiavať veľký dom, platiť dane a plniť si nádeje, možnosti a túžby súvisiace so životom strednej vrstvy.

Pilotná epizóda sa začína Johnovým poľutovaniahodným príbehom. Scenáristi, producenti a realizátori si brilantne zvolili úvodné scény. Keby sa príbeh otváral predpokladanou posadnutosťou, jej ďalšie stvárnenie by vyznievalo ako klišé a bolo by to, otvorene povedané, nerozumné. Namiesto toho nám úvod epizódy ponúka zrnité čiernobiele fotografie Johnovej starej továrne z čias jej prosperity, fotografie robotníkov, ktorí v nej zhotovujú molitanové a gumové hračky. Nasleduje prestrih na filmovú montáž, v ktorej sa takmer podprahovou rýchlosťou mihajú washingtonskí politici, nahnevaní demonštranti z hnutia Occupy Wall Street, mítingy Tea-Party, tabuľky a grafy o nezamestnanosti, chaotické súdne siene, hlavy rečníkov, pokrik ľudí vychádzajúcich z továrne Barter Brothers. V priebehu prvej minúty seriálu sme svedkami novej a až príliš povedomej americkej ekonomickej tragédie. Šou použitím realistických obrazov i prvým predstavením Johna Barretta nastoľuje pocit vážnosti situácie i znepokojenia. John Barrett je nový, zmenený postmileniálny muž, živý symbol rútiacej sa patriarchálnej spoločnosti. Dočerta, nesymbolizuje ju až priveľmi výstižne?

Joj, nemienila som sa v tomto blogu o televíznom seriáli zmieňovať o politike. Sľubujem, že sa už konečne budem venovať brutálnemu hrôzostrašnému príbehu, ale predsa len buďte ku mne zhovievaví... LEBO TO HOVORÍ KAREN.

Keby Posadnutosť chcela súperiť s množstvom doteraz uvádzaných ultrakonzervatívnych filmov a hororov o posadnutosti, urobila by to, kým stojí na ovisnutých pleciach hlavy rodiny. Posolstvo je jasné. Ocko Barrett prišiel o zamestnanie, a teda jeho rodina a spoločnosť sa ako celok ocitla v režime plného úpadku. O chudere mame Sarah Barrettovej (spoľahlivej pokladníčke v banke) sa úvodná časť zmieňuje iba stručne a okrajovo. O tom, že je jediná živiteľka rodiny, sa v pilotnej epizóde dozvedáme až vo chvíli, keď to náhodou spomenie v jednom spovednom pohovore (ešte sa tam museli aj spovedať!). Sarah je v úvodnej časti iba rekvizita, vidíme ju v montáži svadobných fotografií a obrázkov oboch dcér, Merry a Marjorie.

Na fotografiách sa všetci usmievajú a tvária šťastne, ale v pozadí zaznieva zlovestná hudba...

{tram-ta-ta-RAM!}

TRETIA KAPITOLA

VYSVETLUJEM RACHEL , že nejestvuje východiskový bod ani epicentrum, odkiaľ by sa šírili udalosti, ktoré sa stali Marjorie a našej rodine.

Keby boli, ja ako osemročná som si ho neuvedomovala, a ani teraz, stará takmer štvrťstoročie, ho s údajne čistými šošovkami spätného pohľadu neviem nájsť. Spomienky sa mi miešajú s nočnými morami, extrapoláciou, so skresleným ústnym podaním, ktoré som počula od starých rodičov, tiet a strýkov, i s historkami, ktoré šírili médiá, popkultúra a takmer nepretržitý prúd webových stránok, blogov a databázy YouTube, venovaných tejto reality šou (a musím sa priznať, že som si prečítala väčšie množstvo onlinových materiálov, ako to bolo vôbec potrebné). Všetko, čo som vedela a čo teraz viem, sa mi beznádejne mieša.

Môj osobný príbeh akoby mi ani nepatril, a keďže ho doslovne aj obrazne prenasledujú vonkajšie sily, je takmer rovnako strašidelný ako všetko to, čo sa naozaj stalo. Pripomínam, že takmer.

Rada by som ešte skôr, než naozaj začneme, uviedla malý príklad.

Keď som mala štyri roky, rodičia sa zúčastnili na dvoch víkendových stretnutiach manželských párov, ktoré organizovala cirkev. Dozvedela som sa z viacerých prameňov, že ocko na účasti trval s nádejou, že im to pomôže prekonať krízu manželstva a objaví v ich vzťahu i živote Boha. Mama v tom čase už nebola katolíčka, nehlásila sa k nijakému náboženstvu a ostro proti tomuto nápadu protestovala. No predsa tam s otcom šla. Prečo to urobila, možno zdôvodniť iba dohadmi, lebo mne ani nikomu inému o tom nerozprávala. Priviedlo by ju do veľkých rozpakov, že teraz o tom rozprávam. Prvý víkend prebehol v zrubovej chatke celkom dobre, absolvovali prechádzky v lese, skupinové diskusie a nácvik, ako viesť vzájomný dialóg. Jednotlivé páry si medzi sebou museli písať a potom spoločne odpovedať na otázky súvisiace s manželstvom. Otázky vychádzali z kontextu biblických prednášok a textov. Druhý víkend očividne neprebehol až tak bezproblémovo. Mama zo stretnutia odišla a ocko pred celým zhromaždením údajne citoval verš zo Starého zákona o tom, že žena je povinná podrobiť sa svojmu manželovi.

No je určite možné, že historka o maminom odchode z víkendového stretnutia je iba skreslením niekoľkých faktov. Rodičia opustili zhromaždenie naozaj skôr a noc strávili v akomsi connecticuttskom kasíne. Ocko sa vrátil k náboženstvu, až keď sme boli staršie, a dlhé roky pred pokusom o exorcizmus on ani my ostatné sme nechodievali do katolíckeho ani do iného kostola. Spomínam tieto fakty v záujme presnosti a celkového kontextu. Zrejme sa ani jeho verejné citovanie Biblie neuskutočnilo, hoci dosť ľudí tomu verilo. Netvrdím však, že ocko nemohol odcitovať ten urážlivý verš pred mamou, lebo niečo podobné by celkom od neho vystalo. Zvyšok tohto príbehu si ľahko možno domyslieť: mama sa vyrútila z chatky a ocko sa za ňou rozbehol, aby ju poprosil o odpustenie a hlboko sa jej ospravedlnil. Potom ju na udobrenie vzal do kasína.

Pamätám si len to, ako rodičia odchádzali z domu na tie víkendy pre manželské páry s prísľubom, že sa zakrátko vrátia. V pamäti mi ako štvorročnému dievčaťu ostali slová odchádzame z domu. Nemala som predstavu o vzdialenosti ani o čase, vedela som iba toľko, že budú preč, čo mi pripadalo rovnako tajuplné a hrozivé ako odchody v Ezopových Bájkach. Bola som presvedčená, že odo mňa odchádzajú, lebo už im lezie na nervy, že cestoviny jem bez rajčinovej omáčky. Ocko si ustavične pošomrával, že nechápe, ako niekto môže nemať rád rajčinovú omáčku, a pridával mi na kolienka (cestoviny tohto tvaru som uprednostňovala) aspoň maslo a korenie. Kým boli preč, Marjorie i mňa strážila ockova mladšia sestra – teta Erin. Marjorie to znášala dobre, ale mňa neprítomnosť rodičov tak vystrašila, že som nebola schopná dodržať ani pravidelný spánok. Okolo hlavy som si postavila nepriestupnú pevnosť z plyšových zvieratiek, zatiaľ čo mi teta Erin spievala jednu pesničku za druhou. Podľa tety nezáležalo na tom, aká je to pesnička, pokiaľ patrila k tým, ktoré som už počula v rádiu.

Sľubujem, že už nebudem robiť doplňujúce poznámky ku každému zdroju svojho rozprávania (hoci môžu byť protirečivé alebo nepresné). Iba tu na začiatku som chcela ukázať, aké je alebo môže byť zložité sa k týmto veciam vracať.

Ak mám byť úprimná a odmyslím si všetky vonkajšie vplyvy, na niektoré časti tohto príbehu si pamätám do najmenších podrobností až tak veľmi, že v labyrinte svojej pamäti môžem zablúdiť. Iné časti tohto príbehu ostávajú nejasné a nepreniknuteľné ako myšlienky cudzieho človeka a obávam sa, že sa mi v hlave pravdepodobne popletie časový sled a priebeh udalosti.

Ak na toto všetko budeme pamätať, môžeme azda začať ešte raz.

Aj tieto úvodné reči by mali naznačiť, ako úporne sa usilujem nájsť bod, od ktorého by som svoje rozprávanie začala.

Hoci azda som ho už začala...

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

PRVÁ ČASŤ

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TRETIA KAPITOLA