Jennifer Probst

ALL THE WAY

Copyright © 2013 by Jennifer Probst

Translation © 2016 by Martina Fedorová

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4595-2

Hudba, rovnako ako knihy, zo mňa v mnohých ohľadoch

urobila lepšieho človeka.

Ďakujem všetkým, ktorí plnia tento svet krásou,

nech je v akejkoľvek podobe.

Frankovi, ikone, ktorá dodnes nestratila nič zo svojho čara.

Inšpiroval si jedno malé dievčatko k tomu, aby neprestalo

snívať o láske, kráse, vášnivom a naozaj úžasnom živote.

Aby nielen ochutnalo, ale vypilo ten kalich do dna.

Mala som vedieť, že sa nikdy nemýliš a že to najlepšie

ma ešte len čaká.

Manželovi, ktorého som vždy ľúbila, ľúbim a budem ľúbiť

až do posledného dychu a do konca našej spoločnej cesty.

Prvá kapitola

„Hej, Gavin, zaskočil by si za mňa pri trojke?“ Gavin Luciano sa otočil k svojmu mladšiemu bratovi. Brandove tmavohnedé oči sa napriek prosebnému tónu jeho hlasu ako zvyčajne dívali so sebavedomím rebela. „V kuchyni sa čosi pokašľalo, neviem, kde mi hlava stojí, a ty chceš, aby som zaskakoval pri stoloch? Myslel som, že sme sa jasne dohodli. Za obsluhu si zodpovedný ty.“

Brando prestúpil z nohy na nohu, no rebel jednoznačne zvíťazil. „Musím na záchod.“

Gavin zodvihol obočie. „Tých desať sekúnd určite vydržia.“

„A potrebujem zavolať Tracey. Sľúbil som jej, že sa o šiestej ozvem.“

„Tak toto je tuším to jediné, na čo sa môžem spoľahnúť. Len čo začne nával, ty letíš za frajerkou.“

„Prestaň s tým, dobre?“

Gavin sa dobrácky uškrnul. Ktovie, či Brando vôbec tuší, že sa dokáže červenať. „Pošli jej esemesku. Na chvíľu to za teba vezmem, ale Tracey bude musieť ešte nejakú hodinku počkať.“

Brat sa zamračil, no rozhodol sa, že to nechá tak. Zatiaľ. „Dík,“ zamrmlal a vybehol zo dverí.

Gavin sa márne pokúšal spomenúť si, či aj on bol niekedy taký zaľúbený, že sa to dalo vyčítať z každej črty jeho tváre a jeho mozog zostal proti telu úplne bezmocný. Sotva. Nespomínal si, že by sa bol niekedy v živote vykašľal na robotu a namiesto toho vysedával s frajerkou v parku. Čo, samozrejme, do veľkej miery vysvetľovalo smutnú skutočnosť, že to s ich rodinným podnikom ide dolu vodou. Ani jeho otec nemal nikdy problém vyvesiť na dvere reštaurácie ceduľu s nápisom Šiel som na ryby – dokonca ani počas obeda, keď býva najväčší nával.

Pokrútil hlavou. To bude zasa noc! Ochorel jeden čašník a jeho inokedy pohodový šéfkuchár si vzal do hlavy, že mu zahýba žena, a korenil dnes tak, akoby varil pre jej milenca. Gavin dúfal, že si všetci objednajú špecialitu šéfkuchára – morského ostrieža. Na rybe sa azda nedá nič pokaziť, aj korenie je vopred namiešané.

Znenazdajky sa mu postavil do cesty Dominick.

„Umriem, ak si nedám cigu. Zaskočil by si za mňa pri bare?“

Kŕčovito zaťal prsty do posledných zvyškov trpezlivosti, ktoré mu ešte zostali, a v duchu sám sebe pripomenul, že je tu na to, aby zachránil reštauráciu pred krachom, a nie aby vyzabíjal všetok personál. „Nie. Povedali sme si predsa, že ideme podľa nových pravidiel. Ak chceš fajčiť, tak cez prestávky.“

Dominick sa zarazil a potom ho potľapkal po pleci. Poznali sa od detstva, prakticky spolu vyrástli. Bolo naozaj ťažké robiť mu šéfa. „No tak, kámo. Chceš, aby som tu skapal? Práve som obslúžil jednu rundu, takže na chvíľu bude pokoj.“

Gavin po ňom hodil pohľad, pod ktorým by sa ktorýkoľvek mladší zo zamestnancov zosypal. „Netoč ma, Dominick. Už zaskakujem za Branda. K baru ma nedostaneš ani náhodou. Ak nechceš, aby som ti dal padáka, padaj na svoje miesto.“

Vzdor v Dominickových očiach v ňom takmer prebudil pocit viny. Takmer. „Najvyšší čas, aby si si niekoho našiel, chlape,“ vzdychol Dominick a pobral sa späť k baru, žmoliac cigaretu v ruke. Nečudo, že Mia Casa krachuje.

Má tri mesiace na to, aby zachránil Titanic pred jeho smutným osudom, no už teraz mu nezostal ani jeden záchranný čln. Aj keby do podniku nalial ešte viac peňazí a celý ho zrenovoval, ak personál nebude fungovať na výbornú a ich kuchyňa si nezíska dobrú povesť, pred smrťou v mrazivých vodách bankrotu ich nezachráni ani pánboh.

Striasol sa, siahol na samé dno svojich síl, aby sa upokojil, a zamieril k stolu číslo tri.

Vtedy ju uvidel.

Zarazil sa a dlhú chvíľu bez mihnutia oka civel pred seba. Prehnala sa ním smršť emócií ako rýchlik vidieckou stanicou a v jedinej krátkej chvíli sa ocitol v celkom inom čase a priestore. Pred vnútorným zrakom sa mu vynoril posledný obraz, ktorý si s ňou pamätal. Obraz, ktorý sa pokúša vymazať si z pamäti, odkedy sa vrátil. Bola s tým istým chlapíkom, s ktorým ju videl pred niekoľkými týždňami. Smutnotrápna spomienka na náhly záchvat žiarlivosti, ktorý ho prinútil sledovať ju, mu síce zovrela žalúdok, no jeho oči sa napriek tomu dychtivo opájali jej krásou.

Práve si vyzliekla plášť a prehodila ho cez operadlo stoličky. Uhladila si vlasy, aby z dokonale vyčesaného francúzskeho uzla zotrela kvapky dažďovej vody. Zopár zvlnených prameňov ryšavých vlasov jej vykĺzlo a teraz jej lemovali tvár. Spomenul si, ako sa kučery tizianovej červenej farby v divokých vlnách rozsýpali po jej pleciach a chrbte, kedykoľvek si rozpustila vlasy. Boli ako oheň uväznený v saténe, keď do nich zaboril prsty. Sviečka na stole hádzala odlesky plameňa na jej perlovobielu pokožku, ktorú odhaľovali čierne šaty s hlbokým výstrihom.

Nefritovozelené oči schovávala za okuliarmi s moderným čiernym rámom. Cítil, že schováva aj čosi iné, no čo to bolo, v tej chvíli ešte nedokázal uchopiť. Akoby sa bola obkolesila stenou, ktorá kričala nedotýkať sa.

Napadlo mu, či tú správu vníma aj jej spoločník, alebo ju jednoducho ignoruje. A nechápal, prečo sa mu tá myšlienka zabodla do srdca ako jedovatý pazúr.

Žena natiahla ruku za jedálnym lístkom a zasmiala sa na akejsi poznámke svojho spoločníka. Uprostred ruchu reštaurácie plnej hostí, cengotu pohárov a porcelánu, mu zvuk jej smiechu doľahol do uší ako hodvábne pohladenie, hoci jeho pálčivý dotyk mu zároveň zovrel žalúdok. Ako hlt tej najlepšej whisky. S bozkom rozoklaného hadieho jazyka na záver.

Zo všetkých podnikov v celom tomto obrovskom meste si museli vybrať akurát ten môj. Dopekla, už chýbalo len to, aby pianista Sam spustil starý hit z filmu Casablanca o tom, čo zostáva, aj keď čas beží.

Gavin sa zhlboka nadýchol, napočítal do troch a potom rozhodne vykročil.

Miranda Stormová prebehla jedálny lístok očami kulinárskeho experta a v duchu si hneď robila poznámky o cenách a pestrosti ponuky. Premýšľala, či majú dosť času, aby si objednala špecialitu šéfa kuchyne.

„Uf, znovu sa tak tváriš.“

Miranda zodvihla oči. „Ako sa tvárim?“

Andy Carson sa zamračil. „Pracovne a kriticky. To si fakt nemôžeme aspoň raz pokojne užiť večeru bez toho, aby si hneď vyťahovala zápisník a premýšľala o úvode k ďalšiemu stĺpčeku? Navrhujem menšiu vzburu. Čo keby sme si dali celkom obyčajné špagety s mäsovými guľkami a vykašľali sa na to, koľko hviezdičiek si zaslúžia? Mám toho plné zuby. Nechce sa mi myslieť na robotu zakaždým, keď vezmem do ruky vidličku.“

Zasmiala sa. „Ty sa máš čo sťažovať. Ešte ani raz si za mňa nič nenapísal. Akurát dostaneš zadarmo večeru.“

„Aj tak. Už som z toho dočista zmagorený. Včera som si dal Big Mac, no ani trochu som si to neužil. Stále som musel špekulovať o tom, čo za prísadu cítim v omáčke.“ Zahryzla si do pery. „Dobre teda. Keďže naozaj oceňujem, ako veľmi si sa premohol, keď si ochotný pretrpieť so mnou operu, objednám špagety. V talianskej reštaurácii sa hádam budú dať zjesť. Aspoň v pohode stihneme začiatok predstavenia.“

Rýchlo zaklapol jedálny lístok a celý sa rozžiaril.

„Super. Aj tak tu dnes večer nie sme pracovne a vôbec – deje sa niečo? Vyzeráš, akoby si videla ducha.“

Neodtŕhala oči od muža, ktorý kráčal k ich stolu, a v ušiach jej hučalo. Dlhými krokmi skracoval vzdialenosť medzi nimi, s rovnakou neúprosnou rozhodnosťou a odhodlanosťou, aké si uňho pamätala spred dávnych rokov. Aj preto sa doňho vtedy tak bláznivo zaľúbila.

Až kým z jej života s rovnakou rozhodnosťou a odhodlanosťou neodkráčal.

„Ahoj, Red.“

Hlboký, zastretý hlas jej pohladil uši a telom jej prebehli zimomriavky. Pomaly k nemu zodvihla oči a v duchu ďakovala Bohu, že za tie roky otupela a už nedokáže nič cítiť. Pohľad jeho modrých oči prenikol až na dno jej duše, akoby ju mal v jedinom okamihu znovu vo svojej moci. Ako kedysi. Našťastie sa zaprisahala, že tú chybu nikdy viac neurobí.

„Ahoj, Gavin.“ Dávala pozor, aby sa jej ani náznakom nezachvel hlas, akoby nečakané stretnutia so svojou prvou láskou mávala na dennom programe. „Ako sa máš?“

„Dobre.“ Z chladne zdvorilostného tónu ich rozhovoru sa jej obracal žalúdok, no nič originálnejšie jej v tej chvíli neprichádzalo na um. Nakoniec odtrhol prenikavý pohľad od jej tváre a obrátil sa k jej spoločníkovi, akoby chcel preskúmať jeho slabiny, aby ich vedel v prípade potreby využiť. Pri stole zavládlo nepríjemné ticho.

„Vidím, že vy dvaja sa poznáte,“ poznamenal Andy. Miranda sa otriasla, akoby sa potrebovala prebudiť zo zlého sna. „Andrew Carson, toto je Gavin Luciano.“ Obaja muži si navzájom kývli hlavami. „S Gavinom sme pred rokmi spolu chodili. Už vtedy rozbiehal veľmi sľubnú kariéru v istej reklamnej agentúre.“ Prinútila sa k úsmevu. „A nepochybujem, že v nej naďalej pokračuje.“

„Odišiel som odtiaľ.“

Miranda sa k nemu prudko obrátila. „Ty si odišiel?“

„Áno,“ s pokojným výrazom v tvári sa zakolísal na opätkoch. „Presedlal som na niečo celkom iné.“

„Čo teda teraz robíš?“ spýtala sa.

Sotva badateľný úsmev prerástol do drzého úškrnu plného dokonalých bielych zubov. Pri pohľade na jeho zmyselné pery sa jej takmer zatočila hlava. Neotrasiteľne sebavedomý. Neskutočne arogantný. Dokonale mužný. Smrteľne nebezpečný. „Toto,“ povedal a z vrecka vytiahol notes a pero. „Čo si dnes dáte?“

Neveriacky zažmurkala a obzrela si ho od hlavy po päty. Čierny rolák, hnedozelené nohavice, športové sako. „Ty robíš čašníka?“

„Dnes večer áno. Ale inak to tu vlastním.“

Zaplavili ju spomienky. Dofrasa! Vravela si, že názov Mia Casa jej znie akosi povedome. Ako to len mohla urobiť? Veď si vybrala jeho rodinný podnik! Hoci to pravdupovediac nemohla vôbec tušiť, keďže ju sem, kým spolu chodili, nikdy nevzal. Vedela síce, že vlastnia akúsi taliansku reštauráciu na Manhattane, no takých tu bolo mnoho, a Mia Casa jej po tých rokoch celkom vyfučala z pamäti.

Cítila, ako sa jej sťahuje žalúdok. „Vždy si vravel, že s vašou rodinnou reštauráciou nechceš mať nič spoločné.“

Tvár mu potemnela, no ten mrak o chvíľu zmizol.

„Mýlil som sa,“ dôverne sa k nej sklonil a zašepkal, „ako v mnohých iných veciach.“

Po chrbte jej prebehli zimomriavky. Ruka sa jej chvela, keď si ju zodvihla k tvári, aby si posunula okuliare vyššie na koreň nosa. Ani nápad. Na tieto reči mu v živote neskočí. Určite! Taká hlúpa, aby sa znovu namotala na chlapa, ktorý sa už raz na ňu vykašľal, predsa nie je. Ten rozhovor jej dočista pokazí chuť do jedla. Zhlboka sa nadýchla a svižným pohybom zavrela jedálny lístok.

„Naozaj zaujímavé. Myslím, že sme si už vybrali.“ Andy sa pohodlne rozvalil na stoličke a mávol rukou. Na tvári sa mu zračilo rastúce pobavenie. „Miranda, objednaj aj mne, prosím ťa. Veď vieš, čo mám rád.“ S potešením zaznamenala, ako sa Gavin zamračil.

Veľký macho by v živote nedopustil, aby zaňho objednávala žena. V tej chvíli bez zábran odovzdala výkonnú moc svojej diabolskejšej stránke a úmyselne sa naklonila k Andymu dôvernejšie než zvyčajne. Položila mu dlaň na chrbát ruky a preplietla si s ním prsty. Prekvapený výraz na jeho tvári takmer všetko pokazil, a tak ho radšej preventívne pod stolom kopla a s úsmevom odignorovala jeho zjajknutie. „Dnes večer si dáme našu klasiku, miláčik, dobre?“

Zmätene zaklipkal očami, no ani nehlesol. Opätkom mu zaryla do členka. „Ale áno, miláčik, samozrejme, ako povieš. Klasika je úplne super.“

Rýchlo siahla po profesionálnej rozvahe, a len čo presunula pozornosť do známeho sveta kulinárskeho umenia, celkom sa uvoľnila.

„Začneme kalamármi a bolo by úžasné, ak by sme k nim mohli dostať kúsok bruschetty. Ako hlavný chod si dáme špagety s mäsovými guľkami. Akú máte zeleninovú prílohu?“

Bolo to naozaj zaúpenie, čo sa mu vydralo z úst, alebo sa jej to len zdalo? „Dnes večer podávame brokolicu s cesnakovým olejom. Ak môžem, odporučil by som vám však radšej zeleninový šalát. S dresingom domácej výroby.“

„Tú brokolicu, prosím.“

„Hostia si u nás zvlášť pochvaľujú plnené artičoky.

Nechceli by ste ochutnať radšej tie?“

To naozaj stačilo. Bolo nad slnko jasnejšie, že im tú brokolicu z nejakého dôvodu nechce priniesť. Navštívila dosť reštaurácií, aby vedela, kedy čašník sleduje potreby podniku. Zaplavila ju vlna škodoradostného víťazstva. „Nie.“

Presunul váhu z nohy na nohu. „Ako si želáte. Určite nechcete ochutnať dnešnú špecialitu šéfkuchára? Je to niečo naozaj výnimočné. Čilský morský ostriež v zemiakovom koberci a k tomu...“

„Nie, ďakujeme. A dvakrát Chianti Riserva, prosím.“ Takmer cítila, ako z neho sála bezmocné zúfalstvo. Gavin bol zvyknutý mať všetko pevne vo svojich rukách, v spálni i mimo nej. Andy ho zrejme neskutočne vytáčal tým, že po celý čas nepovedal ani slovo. „Možno by sa váš partner tiež rád vyjadril?“ nezdržal sa Gavin.

Andy pokrčil plecami. „Dám si čokoľvek, čo vyberie.“ Takmer sa rozosmiala pri pohľade na kŕčovito zaťatú sánku svojho bývalého milenca. Miranda poslala na druhú stranu stola vzdušný bozk. „Je úžasné, že nepotrebuješ mať nad všetkým kontrolu. Nesklamem ťa.

Ako zvyčajne.“

„Zaujímavé. Kedysi si veľmi rada prenechávala kontrolu niekomu inému.“ Urobil dramatickú pauzu. „Celkom jasne si to vybavujem.“

Dych sa jej zasekol v hrdle, keď si spomenula, koľkokrát ju pritlačil k stene, zodvihol jej sukňu a nútil ju, aby prosila. Pritisla k sebe kolená, zalapala po dychu a silene sa usmiala. „To bolo dávno. Dezert si nedáme, aby sme boli na ôsmu v Metropolitnej.“

Zarazil sa uprostred písania. „La Traviata?“

Špičkou palca pomaly pohládzal koniec ceruzy a Miranda si nevdojak spomenula, ako sa kedysi jeho mocné prsty s rovnakou eleganciou kĺzali po jej nahom tele za zvuku tónov známej opery. Pamätala si každý dotyk jeho tela, rytmus jeho bokov a horúčkovité tempo, akým ju brával na bláznivú jazdu plnú rozkoše až do chvíle, keď spolu s hudbou vyvrcholila v ohnivom crescende. Pamätala si aj to, ako líhala ukojená v jeho objatí, s očami upretými do ohňa a neochvejnou istotou, že k sebe patria, že k sebe budú navždy patriť.

Rozpačito preklínala sama seba za to, že sa jej pri odpovedi tak nostalgicky zachvel hlas. „Áno.“

„Tú operu si vždy mala veľmi rada.“ Ohnivým pohľadom ju pohladil po tvári a potom po celom tele.

„Niektoré veci sa teda predsa nemenia.“

Uhla očami a podala mu jedálne lístky. „To je zatiaľ všetko. Ďakujeme.“

„Hneď vám prinesiem predjedlo.“ Gavin sa otočil a hrdo odkráčal do kuchyne.

Andy si odkašľal. „Páni, stavím sa, že mi tam zostanú modriny. Nabudúce mi radšej povedz vopred, že sa ma chystáš použiť ako svojho údajného frajera.“

„Prepáč, Andy. Je to… zložité.“

Zaškeril sa. „V pohode. Vlastne to bola celkom zábava. Hádam správne, že je to ten pako, čo sa na teba vykašľal?“

Slová zaťali do najcitlivejšieho miesta, pochovaného hlboko v jej vnútri. „Áno.“

Andy sa natiahol a neobratne ju potľapkal po ruke.

„Predpokladám, že moja žena by v tejto chvíli dokázala povedať niečo, čo by ti pomohlo.“

„Nechceš to skúsiť?“

„Chlapi sú svine.“

Pridusene sa zasmiala. „Mne to hovor! Na druhej strane musím uznať, že som sa vďaka nemu o sebe veľa naučila. Som teraz omnoho silnejšia.“ Ak to bude častejšie opakovať, možno tomu nakoniec aj sama uverí.

Spýtavo zdvihol obočie. „Len aby si si nemýlila silu so sebaklamom. Uzavrieť sa pred pocitmi naozaj neznamená to isté, ako byť silný.“

„Vždy ti vravím, že si si zmýlil povolanie. Mal byť z teba psychiater.“

„Veď len opakujem, čo hovorí ten môj.“

Miranda vzdychla. „Nemôžeš mi uňho vybaviť zľavu? Ak prežijem dnešný večer, určite ho budem potrebovať.“

Miranda zažmurkala, aby premohla slzy, a natiahla sa za pohárom s vodou. Bohužiaľ v ňom nezostala ani kvapka, a tak náhlivo schmatla pohár s chianti. Oheň, ktorý cítila v ústach, však alkohol nedokázal ani trochu schladiť.

Zdalo sa, že Andy bojuje s rovnakým problémom. Náhlivo siahol za svojím pohárom. „Si si istá, že to nebolo naopak? Že si to nebola ty, kto sa naňho vykašľal, a preto sa nám chce teraz pomstiť?“

Mirande takmer zabehlo víno. „Tuším to kuchár trochu prehnal s korením.“

„Trochu? Nasypal ho tam aspoň metrák. Necítim nič len cesnak a čierne korenie.“ Naznačil čašníkovi, aby im priniesol viac vody. „A pokiaľ ide o brokolicu, bol to hotový des. Ešte stále som ju poriadne nepožul, a to ju mám v ústach už takmer hodinu.“

„Chlieb celkom ušiel...“

„Jasné, za to si tie štyri hviezdičky jednoznačne zaslúžia.“

Miranda sa rozosmiala. Ak jej kamarát Andy niečo z duše nenávidel, tak to bolo zbabrané talianske jedlo.

„Nebuď mrzutý. Cannoli to určite zachránia.“ Pochybovačne odfrkol.

Vstala od stola. „Potrebujem si ešte odskočiť. Zaplatil by si zatiaľ, prosím ťa?“

„Jasné, počkám ťa pri šatni.“

Zamierila k zadnej časti reštaurácie, na drevenej dlážke sa ozýval klepot jej podpätkov. Skúmavo si prezerala interiér. Jediný pohľad na obrovský moderný bar stačil, aby uhádla, že tento podnik prechádza ťažkým transformačným obdobím a momentálne uviazol kdesi na polceste medzi snahou o modernosť a láskou k tradíciám. Predstavila si, ako mu neohrozený Gavin Luciano šéfuje ako pirátsky kapitán svojmu korábu.

Umyla si ruky a skúmavo sa zahľadela do zrkadla. No keď si chcela uhladiť vlasy a vrátiť pár neposlušných prameňov do úhľadného uzla, roztriasli sa jej prsty. Pozrela sa sama sebe do očí.

Tri roky.

Ako dlho čakala a dúfala, že sa vráti? Že si ju nájde, aby jej povedal, že ju ľúbi a že s ňou chce zostať?

Pridlho. Nakoniec z toho všetkého vyrástla a vyrástla silná. Uvedomila si, že čaká márne, a najlepšie urobí, ak sa postaví na vlastné nohy.

Takže sa predsa vrátil.

Miranda sa vystrela. Akoby to nebolo aj tak jedno. Odíde z tejto reštaurácie a už ho nikdy neuvidí. Nič sa nedeje. Je síce celá roztrasená, ale to zaiste z toho prekvapenia. Nič viac.

Otvorila dvere a vydala sa chodbou späť do reštaurácie.

„Super vyzeráš, Red.“

Zmeravela, potom sa pomaly obrátila, aby zistila, že stojí zoči-voči svojej minulosti. „Ďakujem. Ani ty si sa vôbec nezmenil.“

Ticho sa zasmial a urobil krok k nej. Sálala z neho mužná sila, ktorá akoby celkom pohlcovala jej slobodnú vôľu. Pohľadom jej pohládzal vlasy, tvár, celé telo.

„Od hocikoho iného by som to vzal ako kompliment, no v tvojom prípade si nie som celkom istý.“

Miranda mala čo robiť, aby si zachovala rozvahu a odstup. „Určite kvôli tomu nebudeš môcť v noci spať, ako ťa poznám,“ uškrnula sa sarkasticky.

Lenivo sa zaškeril. „Tisíckrát som kvôli tebe v noci nespal, aj keď, pravdupovediac, väčšinou nie kvôli tomu, čo si o mne myslíš.“

Mykla sa, akoby chcela uhnúť pred návalom nečakanej dôvernosti. „Už musím ísť.“

„Počkaj.“ Prudko ju chytil za rameno. Zaliala ju horúčosť a inštinktívne sa odtiahla, náhle premožená strachom. Akoby vycítil jej ostražitosť, pustil ju a tiež odstúpil, aby jej doprial priestor. „Len som chcel s tebou hovoriť.“

„Nemyslím, že by bolo o čom.“

Bolestne sykol. „Pokúšal som sa s tebou spojiť. Teda, chcel som sa s tebou spojiť.“

„Aha. Nuž, to naozaj všetko mení a konečne v tom mám jasno.“

Zúfalo vypustil z úst vzduch. „Dopekla, Miranda, prosím, vypočuj ma. Chcem ti to vysvetliť.“

Pokrútila hlavou. „To je neskutočné! Tuším si naozaj myslíš, že sa ti vďaka tomuto čisto náhodnému stretnutiu podarí jednoducho a elegantne zamiesť pod koberec všetko, čo sa stalo. Vieš čo? Vôbec sa nemusíš namáhať. Dnes je mi to už celkom jedno.“

„Si na mňa nahnevaná. Beriem to a chápem ťa.“ Rozosmiala sa. „Nie som nahnevaná. Nie som smutná. Aby si vedel, necítim vôbec nič. Jednoducho som všetko, čo sa medzi nami stalo, hodila za hlavu a ani trochu netúžim vracať sa k tomu.“

„Kvôli nemu?“ Gavin trhaným pohybom ukázal späť k reštaurácii. „Kvôli tomu chlapíkovi, s ktorým si tu?“

Neveriacky vyvalila oči. „To sa ma fakt pýtaš? Ty?“

„Nehodíte sa k sebe,“ vyhlásil.

„Si totálny blázon. Nebudem ťa počúvať. Nestojí mi to za to, aby sme prišli neskoro na predstavenie.“

Tentoraz ju zadržal tak, že ju pritisol k stene. Naklonil sa k nej. Zaplavila ju známa vôňa citrónu a korenia, a hoci jej myseľ kričala, že ho z duše nenávidí, jej telo sa k nemu okamžite hlásilo ako k svojmu milému. Jej bradavky mu bez zaváhania vyšli v ústrety a teraz sa tlačili o hodváb jej večerných šiat. Medzi stehnami cítila vlhkú horúčosť. Vzduch zavibroval sexuálnou energiou.

„Pusti ma,“ zašepkala.

„Stále je to tu, Miranda.“

Pohľadom prebehla arogantnú krivku jeho sánky, zmyselnú plnosť jeho spodnej pery, rímsky nos, ktorý dominoval jeho tvári. Zastal milimeter od jej úst, až cítila jeho horúci dych.

„Čo odo mňa vlastne chceš?“ vyprskla. „A neskúšaj na mne svoje hry. Tej bláznivej jazdy na horskej dráhe som si užila na celý život. Budeš si musieť nájsť niekoho iného, koho to bude baviť.“

Chytil ju za bradu a zvrátil jej hlavu. V tvári mal toľko bolesti, smútku a túžby, toľko protichodných emócií, až jej z toho zovrelo srdce, čosi hlboko v nej sa pohlo a náhle precitlo k životu. „Prosím, z hĺbky srdca ťa prosím, odpusti mi, že som ti tak veľmi ublížil,“ šepol.

Hlas sa jej triasol. „Nechaj ma ísť.“

„Tú chybu som spravil pred tromi rokmi. A nechystám sa ju zopakovať.“

„Si hnusný, arogantný, protivný a...“ vybuchla, no vzápätí sa zháčila. „Rob si, čo chceš. Už ma to ani náhodou nezaujíma.“

Bruškom palca jej pohladil spodnú peru a oči mu zahoreli ohňom. Na chvíľu jej prestalo biť srdce. Zadržala dych v očakávaní toho, čo povie.

„Chcel som ti dať pokoj,“ ústa sa mu skrivili v sebaironizujúcom úškľabku. „Ale teraz to už nedokážem. Dovoľ mi, aby som ti vysvetlil, prečo som odišiel.“

Ubiehali sekundy. Z diaľky k nim doliehal cengot príborov a tlmené rozhovory hostí. V duchu ďakovala za to, že sa jej tela pomaly zmocňuje malátnosť a necíti všetku tú bolesť. Celé roky sa jej zbierala v srdci a v tejto chvíli, pri pohľade na muža, ktorého nadovšetko ľúbila a ktorý ju bez jediného slova rozlúčky opustil, znovu ožívala. Chce jej čosi vysvetliť, ale na to je, žiaľ, príliš neskoro.

Na všetko je už príliš neskoro.

Oprela sa mu obomi rukami o hruď, aby ho od seba odtisla. Odstúpil, a ona sa popri ňom prešmykla k dverám. Chodba pretekala mrazivým tichom. Nakoniec hrdo vztýčila hlavu a hlasom bez akýchkoľvek emócií povedala: „Zbohom, Gavin.“

Otočila sa a odkráčala.

Najvyšší čas, aby aj jemu niekto ukázal chrbát. Aby aj on zažil, ako bolí odmietnutie. Zadúšala sa hnevom nad bezhraničnou aroganciou, s akou sa jej snažil vnútiť stereotypnú úlohu ohrdnutej ženy. S každým krokom v nej rástlo rozhorčenie a v plameni jej hnevu postupne ľahla popolom nepreniknuteľne dokonalá fasáda vyrovnanosti a spokojnosti, ktorú celé roky tak usilovne budovala.

Tuším naozaj verí, že stačí, ak príde s nejakou dobrou výhovorkou či vysvetlením, a všetko mu šmahom ruky odpustí! Gavin vždy dostal všetko, po čom zatúžil – ženy, sex i lásku. Najvyšší čas, aby okúsil aj čosi iné – stratu, bolesť, pocity z temnej strany srdca.

Telom jej prenikla naliehavá, trpkosladká túžba po pomste. Keby mu tak mohla uštedriť lekciu pokory, ktorú si tak veľmi zaslúži.

Zhlboka sa nadýchla, aby sa upokojila. Nedopustí predsa, aby jej ten chlap pokazil večer. Už jej toho v živote skazil akurát dosť.

Zavrela za sebou dvere reštaurácie a ani sa neobzrela.

Druhá kapitola

Žena na javisku urobila zopár krokov smerom k obecenstvu. Otvorila náruč, akoby v geste odovzdania sa, prijatia a sily núkala nebesiam svoju dušu. Jej hlas jemný ako vlákno pavučiny krížom krážom vyplnil celý obrovský priestor divadla. Pozývala obecenstvo, aby ju sprevádzalo na jej ceste. Aby otvorilo svoje srdcia aj duše a na krátku chvíľu s ňou prežívalo radosti i strasti života. Jej hlas náhle zosilnel, naberal na intenzite a vyzýval bohov. Hudba nádherne niesla jej hlas, stála po jej boku, vzpínala sa a rástla, a ľudia v hľadisku nedýchali a neprestávali dúfať. Aj keď všetci vopred vedeli, ako sa to celé skončí, kdesi hlboko vo svojom vnútri živili chabý plamienok nádeje a do poslednej chvíle sa jej nechceli vzdať. Čo ak tentoraz láska skutočne zvíťazí nad všetkým, aj nad smrťou?

Éterom sa niesla posledná nota árie a pomaly zanikala s tým, ako žena vzdávala svoj boj s osudom. Aj Mirande sa na zlomok sekundy podarilo uveriť, že tentoraz zvíťazí, no vtom sa vyčerpane zosunula na javisko. Vzápätí padla opona.

Miranda sa trhane nadýchla. Ozval sa ohlušujúci aplauz, ktorý ju vytrhol z tranzu, takže zaň bola vlastne vďačná. S úsmevom si rýchlo zotrela slzu, ktorá sa jej skotúľala po líci. Pred rokmi sama sebe odprisahala, že už nikdy nebude plakať, nech by sa prihodilo čokoľvek, no tento luxus si odoprieť nedokázala. V opere sa predsa plakať môže. Na tom nie je vôbec nič zlé.

„Si v poriadku?“

Obrátila sa k Andymu s úsmevom na tvári. „Som.

Dúfam, že si sa príliš nenudil.“

V sále sa rozsvietilo a jej priateľ siahol za svojím kašmírovým kabátom. „Bolo to celkom dobré,“ odpovedal trochu zachrípnutým hlasom.

Obliekla si svoj limetkovozelený plášť do dažďa. „Videla som La Traviatu už toľkokrát, a aj tak vždy dúfam, že nabudúce všetko dopadne inak. Nemyslel si si...“ zháčila sa, keď na Andyho lícach zbadala vlhké stopy.

„Ty si plakal!“

Pobúrene odfrkol a otočil sa jej chrbtom. „Nebuď smiešna. Chlapi predsa neplačú.“

Zasmiala sa a spolu vyšli do foyeru, kde bohato zdobené krištáľové lustre hádzali dúhové odlesky na davy ľudí, pomaly sa presúvajúce dole zložitým schodiskom zakrytým hrubým vínovočerveným kobercom.

„Klame, klame, povieme to mame,“ posmešne zanôtila.

„Priznaj sa, že sa ti to páčilo a že si sa pri tom rozplakal. Lebo poviem Elaine, že si nahlas vzlykal a všetci sa na teba pozerali.“

„Tuším ti tá pikantná omáčka, čo si mala na večeru, prepálila mozog,“ odvrkol.

Miranda sa zamračila, keď jej do tváre plnou silou udrel ľadový vzduch newyorských ulíc.

Andy si pritiahol chlopne kabáta bližšie ku krku.

„A vôbec, neodbočuj od témy. Ešte si mi nepovedala, o čom sa chcel s tebou ten tvoj frajer rozprávať.“

„Bývalý frajer,“ opravila ho a cestou na parkovisko sa tuhšie zavinula do plášťa.

„Podľa mňa má jednoznačný záujem vdýchnuť tej vašej romanci nový život. Takže, o čo medzi vami vlastne ide?“

Na priechode pre chodcov odignorovali červenú a prebehli rovno pred nosom rozbiehajúceho sa taxíka. Šofér na nich nahnevane zatrúbil a na pozdrav vztýčil prostredník, aby bolo jasné, že keby neprebehli, nebol by to jeho problém. Najskôr by celkom úprimne priznal, že by vôbec neriešil, ak by jej telo zostalo napospas túlavým psom a mačkám. Bože, ako miluje tvrdosť tohto mesta. A ako veľmi ju niekedy trápi. Rozhovor, na ktorý by bola najradšej zabudla, vytrvalo zostával na okraji jej pozornosti.

„O nič. Ten kretén sa tvári, že by mi rád vysvetlil, prečo sa na mňa vykašľal.“

Andy sa pohŕdavo zasmial. Zaplatili parkovné, nastúpili do vozidla a vkĺzli do nekonečného prúdu áut. Chvíľu mlčali a sústredili sa na premávku, ktorá sa hýbala slimačím tempom. Andyho zvedavosť nakoniec predsa len zvíťazila. „A čo chceš ty?“

Pokrčila plecami. „Aby mi dal pokoj. Chcem zabudnúť, že som doňho vôbec kedy bola zaľúbená. Nechápem, ako som mohla byť taká hlúpa a myslela si, že ma tiež ľúbi. Neskutočne ma ponížil. Dala som mu všetko, srdce i dušu, a ten somár si jednoducho odíde. Dúfam len, že sa už raz a navždy stratí z môjho života. Postavila som sa na vlastné nohy a viac ho k svojmu šťastiu nepotrebujem. Ani náhodou. “

„Potom sa nemáš čoho báť. Len tomu potrebuješ naozaj uveriť.“ Zaškeril sa. „Možno by si tomu kreténovi mala uštedriť poriadnu lekciu.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Nechápem, prečo si vy baby necháte od chlapov skákať po hlave. Pozri, zachoval sa k tebe ako totálny pako a ešte si myslí, že ak si na teba počká na chodbe pred dámami, všetko bude v poriadku. Mysli chvíľu ako chlap. Zaútoč na jeho najzraniteľnejšie miesto.“

Miranda sykla. „To neznie veľmi milosrdne. Nemala by som chcieť byť lepšia ako on?“

„Oko za oko, zub za zub.“

„Čo mám podľa teba urobiť? Zaplatiť nejakým chalanom v kapucniach, aby ho zmlátili?“

„Keď už je o tom reč, poznám jedného chlapíka, ktorý má naozaj zaujímavé kontakty a mohol by...“

„Andy!“

„Len žartujem. Určite niečo vymyslíš. Predstav si tisícky žien na celej zemeguli, ktoré k tebe upierajú svoju nádej, že ich spravodlivo pomstíš.“

„Netuším, kam na to chodíš. Priznaj sa, že tajne odpočúvaš Elainine telefonáty.“

„Toto mám náhodou z Oprah, ale v poslednom čase stále viac pozerám Doktora Phila. Mimochodom, môj terapeut to jednoznačne schvaľuje.“

Prepla kúrenie na vyšší stupeň a striasla sa. „Nemôžem uveriť, o čom sa tu bavíme. Neplánujem ho ešte niekedy stretnúť. Aj keby ma chcel naspäť, ja som už niekde celkom inde.“

„Prepáč, ale neznie to veľmi presvedčivo.“

Otočila sa tvárou k oknu a snažila sa odolať záplave spomienok. „Vôbec nevieš, aké to medzi nami bolo. Bola som doňho blázon. Akoby ma bol začaroval.“

„Akože má osobitné sexuálne kúzlo, alebo tak?“

Miranda sa tlmene zasmiala. „Takmer si uhádol. Už vtedy mal vo výhľade post spoločníka u MacKenzie & Associates Advertising a bol zvyknutý, že dostane všetko, po čom zatúži. A to si píš, že chcel naozaj všetko. Sex, moc aj peniaze.“ Potriasla hlavou. „No ja som v jeho očiach videla čosi iné.“

„No jasné. Nechaj ma hádať. Nehu a zraniteľnosť?

Osamelosť? Na čo sa vy baby nedáte nachytať!“

„Presne tak.“ Chvíľu si hrýzla spodnú peru. „Samozrejme, že mi to hneď na začiatku všetko otvorene povedal, že sa nechce nijako viazať a podobne. A ja som jeho podmienky bez výhrad prijala. Až kým som nezistila, že som doňho až po uši zaľúbená.“

„Jeho city k tebe až také vrúcne neboli?“

Zabočili a Andy zaparkoval auto pred jej blokom.

„To som sa vlastne nikdy nedozvedela. Ale zrejme nie, keďže hneď potom, ako som mu povedala, čo k nemu cítim, zmizol.“

„Odvtedy si ho nevidela?“ Andy znechutene pokrútil hlavou a zovrel volant v rukách. „Možno ho to vydesilo. Keď začne ísť do tuhého, my chlapi sa zvyčajne dáme na útek. Nechci vedieť, ako som zareagoval, keď to na mňa vybalila Elaine. Chvíľu mi trvalo, než mi tiež došlo, že je tá pravá a čo všetko s tým súvisí. Premýšľaj o tom, čo som ti povedal. Malá pomsta by mu určite nezaškodila. A tebe to urobí dobre, uvidíš.“

„Dobrú noc, Andy. Ďakujem, že si šiel so mnou. V sobotu sa uvidíme, keď ku mne dovezieš Stephena.“ Tvárou mu preletel previnilý výraz. „Nemusíš mi ponúkať protislužbu. Tak som to nemyslel, Miranda.

Malého môže postrážiť aj niekto iný.“

„Máme dohodu. Ty so mnou pôjdeš do opery, ja postrážim malého. Okrem toho, vieš, že Stephena zbožňujem.“

„No jasné! Kto by toho anjelika s rožkami nemiloval, však.“

Zaškerila sa a vystúpila z auta. „Aký otec, taký syn.“

„Au, to bolelo. Dobre sa vyspi.“

Zavrela dvere. V studenom a vlhkom večernom vzduchu sa zachvela. Letmo pozdravila chlapíka na recepcii a rýchlym krokom zamierila k výťahu, aby za sebou čo najskôr zatvorila dvere svojho bytu. Vysoké opätky šli dolu ako prvé a rekordne rýchlo, potom nasledovali šaty. Vydýchla si, až keď na tele pocítila mäkký povrch bavlneného trička a domácich kraťasov. S výdychom sa zvalila na svoju obľúbenú mäkkú pohovku oceľovosivej farby. V izbe nastalo ticho. Ticho, na ktoré si už dávno zvyk la. Ticho, ktoré sa naučila oceňovať, keď si uvedomila, že sa jej život začína pomaly, ale isto meniť na rad dobrodružstiev, ktoré nikam nevedú, a že sa z nej pomaly, ale isto stáva emočný narkoman závislý od vzrušenia.

Ešte šťastie, že jej to včas došlo.

Ticho teraz znamenalo pokoj. Bezpečie. Istotu. Miranda sa započúvala do vytrvalého rytmu dažďových kvapiek na okne. Prečo jej len zrazu dnes večer pripadá to ticho také prázdne?

Zaúpela a zaborila hlavu do zamatového vankúša.

Čo sa to s ňou deje? Je predsa silná a samostatná žena. Okrem toho, to bláznivé Gavinovo vyznanie vôbec nič neznamenalo.

Tak, ako preňho ani ona nikdy nič neznamenala.

V jej vnútri začali ožívať démoni minulosti prahnúci po pomste, až musela silno zažmúriť oči, aby ich premohla. Boli však silnejší než jej dobrá vôľa a o chvíľu sa ozvali s novou naliehavosťou. A nútili ju spomínať.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Prvá kapitola

Druhá kapitola