Text © 2015 by Alena Čermáková

Cover photo © 2015 by Maňo Štrauch

Photos © 2015 by Alena Čermáková, Ivan Kríž, Matúš Lago,

Oto Makýš, Ivona Orešková, Martin Petrík, Maňo Štrauch

Graphic design © 2015 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2015 by Ikar

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom – elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

ISBN 978-80-551-4711-6

„Do života vedie tesná brána

a úzka cesta a málo je tých,

čo ju nachádzajú.“

(Mt 7:14)

Poznámka autorky

Rozhovory s Antonom Srholcom sa začali rodiť u nás doma pri raňajkách. Neskôr vznikla potreba tieto rozhovory zaznamenať. Začal sa nenápadne rodiť podklad pre budúcu knihu a dokumentárny film.

Kniha Anton Srholec zachytáva naše rozhovory, ktoré sa stali základom na realizovanie filmu s rovnomenným názvom.

V knihe i vo filme som sa snažila zachovať autenticitu slov Antona Srholca, aby som priblížila ľuďom jeho zmýšľanie o svete i o Bohu čo najpravdivejšie, najvernejšie.

Chcem sa poďakovať Antóniovi za jeho božskú trpezlivosť a dôveru, ktorú voči mne a mojim spolupracovníkom má. Bohu za to, že ma vedie cestou, kde môžem stretávať ľudí, ako je Anton Srholec, ktorí Boha odrážajú tu na zemi autentickým spôsobom so srdcom dokorán.

Chcem sa poďakovať aj svojmu manželovi Ivanovi Čermákovi, že so mnou kráča v dobrom i zlom a je mi oporou, bez ktorej by nevznikla ani kniha, ani film. Ďakujem Maňovi Štrauchovi za fotografie, ktoré poskytol do knihy i do filmu. A ďakujem sestre Rita Carberry za pomoc vo všetkom.

Život dvihnutý z blata všednosti

Kniha, ktorú beriete do rúk, vznikla na naliehavú žiadosť manželov Čermákovcov, Alenky a Ivana, ktorých vášnivo zaujímajú príbehy ľudí, ktoré dosvedčujú, že život každého človeka je jedinečný, originálny, a ak ho zdvihneme z blata všednosti ako perlu a očistíme, je hoden úcty a obdivu.

Na Slovensku žijú milióny mužov a žien, ktorí po štarte do života alebo uprostred svojho rozletu prekonali veľké prekážky a pochovali svoje sny a ideály. Ďalší si svoj údel, priam nadľudské bremená a kríže nesú pokojne, s pokorou. Neporovnávajú sa s úspešnými. Jeden múdry roľník v Záluží mi povedal, že ak človek uzrie svetlo, vie, kde je sever, a vytrvalo kráča, aj keď je tma. Všetci máme na svojej ceste prekážky. Možno povedať preskoč, prelez, obíď, ale nepodliezaj. A najhoršie je to bremeno nosiť so sebou. Na to sa predčasne umiera.

Väčšinu dôležitých rozhodnutí som si nevolil sám. Padne, čo padne, musíš to prijať a žiť. Moja matka tvár, postavu a záľuby svojho otca ani nepoznala, lebo sa narodila po jeho náhlej smrti. Mala hlbokú vieru a dôveru v Boha, o ktorom síce nikdy nerozprávala, ale nepochybovala a žila to Božie. Nás deti prijímala ako dar a Boh bol k nej štedrý. Ja mám toľko bratov, koľko sestier, a moja sestra má dva razy toľko bratov ako sestier, takže nás bolo akurát. Učila nás spolupracovať, neškriepiť sa, deliť sa so všetkým a starší bol zodpovedný za mladšieho. Hovorila: u nás sa nekradne, neklame a nepodvádza. Keď sa máte radi, je radosť s vami žiť. Bola skôr vážna, skromná, ale hrdá s úsmevom Mony Lisy. Rada čítala, ale častejšie plátala naše roztrhané nohavice alebo nám vyšívala biele skalické košieľky. Nikdy som ju nevidel smiať sa. Skrývala v sebe hlboký smútok, pravdepodobne zo straty otca, ktorý zomrel na zápal pľúc predtým, ako sa narodila. Pred sto rokmi, keď bolo v Uhorskej Skalici všetko maďarské, úrady, školy, armáda, obchody, jej otec v novopostavenom kultúrnom dome viedol povolený slovenský krúžok. Predčítaval a šíril slovenské knihy.

Môj otec bol veselý, radostný človek. Miloval slobodu. Keď mu chlapi počas vojnového Slovenského štátu ponúkali miesto robotníka v Gbeloch, kde objavili bohaté ložisko nafty, že dostane aj rodinné prídavky na deti, povedal im, že on nebude v lete, v zime ako magor vstávať každý deň o piatej hodine, aby stihol vlak, a večer sa vracať domov. U nás sa vstávalo za svitania. V lete, ak bolo treba, aj skôr. Keď sme my, deti ráno vstávali, fúra obilia bola už v stodole. Komisár mesta, titulovali sa s otcom švagor, lebo jeho prvá nebohá manželka bola otcova sestra, otca jedného dňa oslovil, že sú dajaké židovské polia, aby si ich zobral, on však odpovedal: „Ja žiadne židovské polia nechcem. Stačí mi to, čo mám.“ Rád spieval, hvízdal, jediný liek, ktorý uznával, bolo červené víno. Keď niekedy prebral, matka sa hnevala. Zdedil som po ňom radosť zo života, ktorý, ak poctivo platíme, má svoju chuť a zmysel.

K osvieteniu som prišiel ako slepé kura k zrnu. V škole som patril medzi nadaných žiakov, ale učitelia ma nemali radi.

Neposlušný a neporiadny zbojník. Raz som mal na polročnom vysvedčení tridsať neospravedlnených dní. Triedny učiteľ ani ospravedlnenku nečakal. Vedel, že sa netúlam. Len učiteľka slovenčiny ma mala rada. Vedela, že veľa čítam, zaujímam sa o literatúru a vedel som pekne naspamäť recitovať. Na Sviatok všetkých svätých sme sa s kamarátmi zišli na cintoríne, pobehali hroby príbuzných, odmleli päť Otčenášov na úmysel Svätého Otca a o tretej sme stihli akadémiu, ktorú pripravila naša slovenčinárka. Ja som, samozrejme, recitoval jeden z Hviezdoslavových sonetov. Bol pekný, slnečný deň. Od severu fúkal studený vietor, ale pri južnom, vonkajšom múre cintorína bolo útulne ako v starej izbe. Odrecitoval som, ako sa patrí. Zhromaždení ľudia išli na cintorín a my s malou partiou kamarátov sme vyrazili do mesta. Nudili sme sa, predvádzali, vymýšľali, až sme prišli k otvorenému františkánskemu kostolu. Ktosi navrhol, aby sme šli získať odpustky. Každý v inej lavici mlel svoje Otčenáše, kamaráti sa pomaly trúsili von a tam to na mňa padlo. Sedel som s otvorenými očami a v srdci prežíval šťastný pokoj, svetlo, neopísateľnú harmóniu, vyrovnanie, naplnenie a blaženosť. Tam som sa zmenil. V škole som sa začal učiť. Prepracoval som sa medzi najlepšie spolužiačky v triede, prestal som čítať moderné romány, svetovú literatúru a presedlal som na „sväté“ knižky. Začal som miništrovať a kde sa len dalo, vyhýbal som sa práci.

Aj k saleziánom som sa dostal len preto, že to bolo najbližšie centrum duchovného života pre mladých. Tam ma naučili dobre využívať čas a hlavná cnosť bola poslušnosť a dobrovoľné odriekanie. Do väzenia som sa netlačil. Tam platil opak. Poslúchať málo, vzdorovať veľa, iba rozumne, aby si prežil. V lete sa žilo tak na hrane. Bolo skoro rovnaké ležať v korekcii jeden deň bez jedla, jeden bez chleba a jeden bez lôžka, ako fárať polohladný do bane. Tak to na mňa padalo a bolo treba len to prijať a zmieriť sa. Posledné, čo na mňa padlo, je moja bezbolestná choroba a s ňou spojené ticho, samota a pokora. Kedysi dávno som čítal knihu od známeho českého teológa Dominika Pecku, v ktorej mal kapitolu Neverte starcom. My, starci máme mimoriadny dar naširoko rozprávať to, čo mladí už dávno vedia, radiť a tváriť sa, že všetkému rozumieme. A vlastne vôbec nerozumieme tomu rýchlemu kolotoču, v ktorom žijete, ale mohli a mali by sme si uvedomovať smerovanie, poznať to, čo vedie k cieľu, a pokojne čakať, až sa na to opýtate. Kto nepozná otázku, nepozná ani odpoveď. Všetci sme na ceste, každý máme svoje dejiny, vymedzený priestor a čas a mali by sme mať skúsenosť, že bez toho duchovného, Božieho všetko je len naháňanie vetra.

Nesypem žiadne perly. Len v trochu zrozumiteľnej reči na drobné premieňam svoj údel a žijem vo viere a v nádeji na stále otvorenú budúcnosť.

Srdečne vás všetkých pozdravujem.

Anton Srholec, september 2015

Rozhodnúť sa milovať,

aj keď nás bijú

po tvári

Je to predovšetkým výpoveď o životnej ceste človeka, ktorého si obľúbite, lebo má pred vami srdce na dlani. Je zraniteľne otvorený. V jeho prítomnosti je vždy konfrontované zlo vo vás. Objavíte v sebe veľa skrytých izieb, veľa tiem, ktoré sa rozhodnete vytlačiť von alebo ich statočne zadupete ešte hlbšie. António pomáha vyťahovať často skryté dobro vo vás a vytiahne ho. Cez svoju lásku a vzťah k vám. Či ste bezdomovec, ateista, alebo praktizujúci veriaci. Človek, ak chce a pochopí, že je to Boží spôsob, ako nás zachrániť, pristúpi na tento proces. Premeny od tmy k svetlu. António hovorí, že v Ježišovej prítomnosti sa cíti každý človek prijatý, každý človek uznaný, aká si, taká si, daj si pozor, aby si si nekazila život.

Keď hovorí tieto slová Anton Srholec, v človeku až z hlbiny kričí vnútorný hlas, áno! toto chcem. Ak nepoznám Boha, môžem po ňom zatúžiť. To je podľa mňa tá cesta k poctivému kresťanstvu. O tom je kniha, ktorú držíte v ruke, aj dokumentárny film, ktorý je pokračovaním našich rozhovorov. Človek pochopí, že Boh ho môže milovať aspoň takou láskou, akú mu vie prejaviť ako priateľ, kňaz, napríklad aj Anton Srholec. My všetci sme dimenzovaní na lásku. Krutý svet nám ju odníma a my unavení podliehame zlu. António prežil veľa zlého. Jeho topánky by som teda obuté mať nechcela. Skláňam sa pred Bohom, ktorý mu dal schopnosť zvládnuť pohromy v jeho živote, a som vďačná, že ho zachránil. Som rada, že António nezanevrel na Boha a na ľudí, ale cez odpustenie a pochopenie Božích právd nám dáva príklad, že žiť sa oplatí aj vtedy, keď je to ťažké. Som rada, že mi António povedal napríklad aj to, že keby tu žil ešte sto rokov, jeho jednoizbový byt by mu bol palácom. A som rada, že som v ňom nenašla človeka, ktorý jedno káže a druhé žije. Kniha a film sú určené každému človeku, ktorý má život rád, nerezignoval na zápas o lepší svet a akosi chápe, že zlo je v každom z nás a zmena musí nastúpiť od samého seba. Milovať svojho blížneho ako seba samého. Rozhodnúť sa milovať, aj keď ma bijú po tvári. To je Ježišov odkaz, ktorý Anton Srholec žil a učí žiť aj nás. Ale robí to cez osobný príbeh, nementorsky v kostole, ale v zápase uprostred sveta. Autenticky, bolestne a veľko.

Už som patetická. Prepáčte.

O najintímnejších veciach sa hovorí ťažko nepateticky. Buď povieme veľa, alebo málo, alebo nevýstižne

Alena Čermáková

1

Ježiš Kristus a kresťanstvo v záplave informácií

Pán Srholec, čítala som v Novom zákone o dvoch cestách: „Vchádzajte tesnou bránou! Veď priestranná brána a široká cesta vedie do záhuby a mnoho je tých, čo ňou vchádzajú. A do života vedie tesná brána a úzka cesta, a málo je tých, čo ju nachádzajú.“

(Mt 7:13-14)

Ježiš Kristus ja cesta, pravda a život. A tiež brána...

Ako sa nepomýliť a nejsť tou širokou cestou do zahynutia?

Ježiš je ten, ktorý je naším Záchrancom. Aj moderný človek sa pýta, či nás môže niečo alebo niekto zachrániť.

Pre mňa a ostatných veriacich ľudí všade, kde žijeme, on jediný nás môže zachrániť. Jedine Ježiš prostredníctvom toho, čo nám daroval. A navyše, ak má človek ten dar mystiky, ako máš aj ty, že s Ježišom žije, uzavrie s ním priateľstvo a Ježiš sa stane jeho učiteľom, liečiteľom, obracia sa naňho v radosti aj v ťažkých chvíľach a on zasahuje. Tento vzťah si človek vybuduje. A o to vlastne ide. Pre každého človeka, ktorý chce svoj život obohatiť a odovzdať druhým ľuďom, Ježiš je ten, čo mu má stále čo dať. Zober si napríklad učiteľa, ktorý je v dnešnej dobe nedocenený. Učiteľka, ktorá učí za málo peňazí a má veľa práce, alebo lekári. V nich môžeme vidieť obraz Ježiša. Ježiš ako Učiteľ. Ten, ktorý uzdravuje. Teda Lekár. Priateľ detí. Zástanca týraných žien. Všetko nájdeme v Biblii. Ježiš sa nám ukázal ako ten, ktorý môže byť blízky každému človeku.

V súčasnej dobe, keď sa pojmy, ktoré ešte pre našich predkov niečo znamenali, vytratili, hovoríme skôr o Ježišovi historickom, ktorý sa stáva naším osobným priateľom. Naším dedičstvom. A tento historický Ježiš je ľahšie pochopiteľný. Môžeme si ho lepšie predstaviť ako pojem Christos... ako ho nazývali niektorí apoštoli. Je to grécke meno, ktoré prislúcha civilizácii, v ktorej žil.

A zachraňujúci Ježiš?

My, veriaci ľudia vieme, že Boh nás zachraňuje prostredníctvom Ježiša a jeho ľudí a jeho bytostí. Na nich sa obraciame... Zachraňujúci Ježiš je tak blízky komukoľvek a ja z toho žijem po celý život.

V Biblii je množstvo metafor, obrazov. Mnohé Ježišove výroky často slúžia ako metafory. Vy ste vždy hľadali to prepojenie s realitou. Ako však povedať aj jednoduchému človeku to dobré, čo hlásal Ježiš, aby kdesi v hlušine života započul aspoň jedno slovíčko, ktoré by mu pomohlo stočiť kormidlo utrpenia, nešťastia, sebatrýzne? Aby vedel, že niekto tu bol, je a bude, kto s ním vždy súcití a plače. A ním je Kristus. Povedzte mi o tej úzkej ceste. Tam by som rada začala.

Ešte nikdy sme neprekonávali takú veľkú krízu, ktorá sa prejavuje nielen v oblasti ekonomickej, ale aj kultúrnej. A táto ekonomická kríza je predovšetkým obrazom krízy duchovnej. Kresťanstvo vo svojom dvetisícročnom zápase o človeka ponúkalo človeku odpovede na základné otázky. O zmysle života, o zmysle utrpenia, o budúcnosti, o tom, kam ideme, vysvetľovalo, odkiaľ prichádzame, a snažilo sa, aby človek pochopil život taký, aký je, a vedel ho zakomponovať do Ježišovho veľkého projektu. Tento projekt narysoval Ježiš podľa Mojžiša, reformoval ho a Ježiš hovorí o budovaní Božieho kráľovstva. Hovorí, že tu nežijeme každý sám pre seba, ale všetci spoločne budujeme lepší svet na tejto zemi. Aby sme tu, pod týmto slnkom prežili život zmysluplne, bohato, aby sme rozvinuli svoje talenty, aby sme sa naučili pochopiť, porozumieť všetkému, čo prichádza, poznali odpovede na základné otázky, kto sme a čo je v našom živote podstatné. Na tieto otázky odpovedalo ľuďom kresťanstvo. Viac alebo menej to chápali...

Dnes sme urobili veľký pokrok osobitne v oblasti informácií. Máme úžasné médiá, ktoré na nás sypú množstvo informácií, no kresťanské posolstvo medzi týmito informáciami chýba. Stráca sa. Nositelia kresťanského posolstva sú ľudia. Kedysi ho odovzdávali matky alebo rodičia svojim deťom a deti ďalšej generácii. V súčasnom svete ľudia túto schopnosť, toto poslanie stratili a spoliehajú sa na to, že budú informovaní cez médiá. A médiá, samozrejme, túto hlbšiu dimenziu života ignorujú. Venujú sa predovšetkým aktualitám, čo sa kde udialo, alebo senzáciám. A to podstatné sa odsunulo na vedľajšiu koľaj. Kresťanstvo zas nenašlo reč, aby modernému človeku, ktorý je štvaný, naháňaný, kontrolovaný, často využívaný a vystresovaný mnohými problémami, vysvetlilo, prečo žije a prečo trpí. Preto tu nastal, ako sa tomu hovorí, doslova boom. Ako huby po daždi vyrástli všelijaké sekty, ekonomické a psychologické hnutia ponúkajúce povrchné riešenia, či rozliční šarlatáni, horoskopy, astrológia. A potom k nám prišli aj náboženstvá z východu... A cirkev, ktorá je nositeľkou informácií o človeku, o jeho duchovnosti, nenašla reč, aby to modernému človeku tlmočila. Ľudia si vieru už nepestujú v rodinách. A v tomto veľkom modernom hurhaji a virvare informácií je hlas cirkvi zredukovaný len na kostoly. A tam už chodí málo ľudí. Predovšetkým preto, že cirkev nenašla zrozumiteľnú reč. Ľudia sú často informovaní len čiastočne, povrchne alebo účelovo. Niekedy sú aj manipulovaní, aby sa angažovali v rozličných hnutiach, sektách a podobne. Týmto sa náš svet rozbil. Zatomizoval sa.

V súčasnej dobe nám síce nechýba túžba po pravde, po zmysle života, po Bohu, ale máme tisíce odpovedí. Človek je potom zmätený a mienkotvorné médiá ho vedú ku konzumu. Človek je nútený zápasiť o holé prežitie, o to, aby obstál v každodennom živote a unavený a zodretý si potrebuje aj odpočinúť. Nehľadá však spočinutie v duchovnom, ale predovšetkým v materiálnych hodnotách alebo v zmene prostredia, v cestovaní, čím vlastne pred týmito fundamentálnymi, základnými problémami uteká.

Kresťanstvo nie je však jeden totalitný systém, monolit, ktorý buď prijmeš, alebo neprijmeš.

V židovstve aj v kresťanstve boli vždy rozličné hnutia alebo osobnosti, ktoré posolstvo viery vyjadrovali vlastnou rečou. V dejinách nájdeme veľké rozdiely napríklad už medzi cirkevnými otcami prvých storočí, neskôr v 5. storočí svätý Augustín, Tomáš Akvinský na začiatku druhého tisícročia alebo moderná teológia a jej interpretácia. Veľa záleží na osobnostiach, ktoré sa Ježišovo posolstvo snažia aktualizovať, urobiť ho prístupným pre rozmýšľajúceho človeka svojej doby.

Ani v súčasnosti nechýbajú veľké osobnosti, ľudia, ktorí Ježišovmu posolstvu venujú celý svoj život. Mnohí z nich sa mi však zdajú príliš abstraktní. Kresťanstvo má ľudí, ktorí vedia premýšľať a hovoriť rečou súčasnej doby, spomenul by som napríklad českého teológa Tomáša Halíka. Tomáš Halík je mysliteľ, ktorý sa snaží spojiť to, čo je pozitívne v joge, v indickom náboženstve, v interreligióznom dialógu. Súhlasím, že všetky svetové náboženstvá, s ktorými nás čaká dialóg, prinášajú niečo pozitívne. Inak by ľudí neoslovovali. Vzniká tu však aj dialóg medzi kultúrami obrovských skupín národov a ľudí, miliónov alebo desiatok miliónov ľudí, ktorí tieto myšlienky, týchto prorokov alebo učených ľudí a mystikov nasledujú. Osobitne spomeniem budhizmus. V ňom je niečo veľmi dobré a pekné.

Kresťanstvo v súčasnosti prijalo dialóg s týmto svetom, avšak ťahá za kratší koniec, pretože ešte sa len učí reči s ním. A potom, kresťanstvo prijalo inú paradigmu. Že predstaviteľom a učiteľom kresťanského života nebude nejaký úrad, na ktorý sme sa v minulosti spoliehali, že to za nás vyrieši. Ani nijaká spoločnosť teológov alebo kardinálov, hoci je nesporné, že majú kontakt s múdrymi ľuďmi a hľadajú odpovede na veľké problémy...

Každý dospelý veriaci človek nesie za Ježišovo posolstvo svoju vlastnú zodpovednosť

Ľudia však už nikdy nebudú takí poslušní ako v minulosti. Nebudú už upierať oči na vrchnosti, ktoré to za nás vyriešia alebo nájdu na naše otázky odpovede. Kresťanstvo je dnes už obohatené o rozličné prvky kultúry, v ktorej žijeme. Napríklad u nás vo východnej Európe je silný vplyv Marxovej filozofie. My cítime sociálne oveľa intenzívnejšie ako iné národy, ktoré neboli postihnuté pohromou socializmu. Kresťanstvo sa tak obohacuje o to, čo súčasná kultúra nesie a exportuje do celého sveta. V kresťanskej americko-európskej západnej oblasti vznikla sieť, do ktorej sa chytil celý svet. Je to však sieť len technická. A táto sieť potrebuje duchovno. Toto duchovno však nebude už rýdzo náboženské, katolícke alebo reformované, ale bude vyjadrovať pochopenie toho Ježiša, ktorý vošiel do dejín tým, že nezaložil jednu cirkev, ale obrovské hnutie.

Ježiš odovzdal svetu hnutie ľudí, ktorí uverili láske

To podstatné na Ježišovom učení je, že tí okolo neho uverili, že všetko je možné v skutočnej, angažovanej láske pre svojho blížneho. A takí, čo tomu uverili, žijú aj dnes a komunikujú aj s inými kultúrami. Sú teda niečo ako anonymní kresťania v iných náboženstvách... Preto ja som za to, aby sme nejakým spôsobom trpezlivo pracovali na procese dialógu aj s iným svetom, ktorý vo svojom jadre nie je zlý.

Viesť dialóg s moderným pretechnizovaným a globalizovaným svetom je naša cesta. Pretože aj na ňom je niečo dobré a pokroku sa nedá vyhnúť. Na druhej strane, kresťanstvo musí do tohto dialógu, do tohto spôsobu života vniesť dušu. Musí ukázať, že nežijeme iba pre to hmotné. Že zmyslom života nie je nahromadiť kapitál a užívať ho, konzumovať život bez ohľadu na budúcnosť. Hodnoty, ktoré nesie kresťanstvo, sa musia integrovať aj do tohto sveta. Je veľa ľudí aj v iných kultúrach alebo náboženstvách, ktorí sú partneri nášho dialógu a presadzujú prakticky to isté, čo aj my, kresťania. Ak sa kresťania vedia s nimi dohodnúť, vytvára sa niečo ako svetový etos. Zároveň so súčasnou globalizáciou sa rodí aj duchovno, ktoré je spoločné všetkým ľuďom a pod ktoré by sa mohli podpísať všetky náboženstvá, všetky filozofie alebo kultúry. To je ten spoločný menovateľ, ktorý človeka robí človekom. Čo prispieva k tomu, aby sme ako ľudia naplnili svoj život až po okraj zmyslom, aby sme poctivo a radostne žili na tejto zemi. Stačí, aby sme sa vyhýbali násiliu, teroru, vojnám, vykorisťovaniu, nepravde, teroru, klamstvám, lžiam, aby sme toto odstránili zo života a aby sme sa všetci ľudia dobrej vôle pod tento diapazón, pod tento dáždnik zmestili. Takže tieto nové hnutia, ktoré si spomínala, New age a ezoterika a ostatné, to je prechodná móda. Ľudia čoskoro zistia, že to nie je to podstatné, to hlavné, to pravé. A toto šarlatánstvo, Boh úspechu, Boh, ktorý je s bohatými, lebo bohatstvo je dôkazom, že Boh ťa má rád, a povrchné frázy ako: obráť sa na Pána Boha a všetko sa vyrieši – to opadne, pretože ľudia zistia, že Boh je aj inakší, ako si ho predstavovali. A tak ľudia rozoznajú falošné od pravého.

A to ježišovské, klásť život za svojich priateľov, milovať až na smrť, klásť život za tých, ktorých máme radi, čo robia napríklad milióny materí, ktoré za svoje deti každodenne kladú svoj život, obetujú sa pre blížnych, berú život zodpovedne aj za druhých ľudí a chcú ho prežiť v tomto poslaní. Takýchto ľudí je stále veľa a bude to vždy aj ústrednou témou, o ktorej budú ľudia premýšľať a bude pre nich príťažlivou.

Zdá sa mi, že šesťdesiat rokov po poslednej vojne alebo len dvadsať rokov, čo sa ukončila studená vojna medzi Východom a Západom, sme vkročili do novej doby. Už sa toľko neinvestuje do zbraní. Mladí muži už nie sú dva roky zatvorení v kasárňach a neučia sa strieľať. Žijú produktívne. Je viac slobody, aj keď nie všade. Urobil sa obrovský krok dopredu. Ľudia sa zrazu zjednocujú, hľadajú k sebe cestu, navzájom sa podporujú... Áno! Spomínal som sociálne cítenie. Súcitíme s ľuďmi pri správach o havárii lietadla, veľkom zemetrasení alebo cunami. Vtedy celý svet spozornie a pomáha nešťastným ľuďom. Sú to pre mňa náznaky toho, že sa tu rodí globálna, planetárna kultúra, kde si budeme bez ohľadu na farbu pleti alebo na tradície, v ktorých ľudia žili, navzájom bližšie, a tým sa buduje svet, ktorý predvídal, o ktorom sníval a dal do programu Ježiš. Že celý svet bude zjednotený v láske. Je to vízia a je to aj program, o ktorom mnohí kresťania nevedia.

Mnohí veriaci si sprivatizovali náboženstvo podľa okolností, v akých žijú, a zabsolutizovali to bez ohľadu na ostatných ľudí, ktorí žijú niekde ďaleko alebo aj blízo nás, a toto sprivatizovanie je škodlivé. Zabudli na to, že všetci sme jedna rodina, že všetci sme jeden organizmus ako bunky jedného tela, ako orgány jedného organizmu a že ruka je zodpovedná za celé telo, oko takisto, ale musí ostať okom, a tak každý orgán má svoje dôležité poslanie. Žiadny človek tu nie je len tak náhodou, ale má poslanie voči ostatným ľuďom a šťastný môže byť iba vtedy, keď splní toto poslanie a keď mu ľudia vytvoria podmienky, aby svoj talent, charakter alebo dar, ktorý dostal, mohol využiť, rozvinúť a tešil sa z toho, že je užitočný a má podporu ostatných ľudí.

Stali sme sa číslami. A za tým číslom sa vytráca človek. A je už obrovský problém komunikovať. Dostávame sa do situácie, keď informácie, čísla, systémy sú novodobou obludou, ktorá tak opantáva myseľ, že sa nedostávame k sebe navzájom. Bližšie k srdcu. A už vôbec nie ďalej.

Napovedala si mi manipuláciu s ľuďmi...

Na začiatku našich rozhovorov si mi citovala jeden veľmi pekný biblický text, Ježišov výrok o úzkej a širokej ceste. Tej pohodlnej a ľahkej ceste. Vieš, medzi ľuďmi bude vždy existovať súťaž. Každý sa chce presadiť. Niekto sa chce presadiť rýchlo a využije na to schopnosti, ktoré má, čo získal alebo si len nejako uchmatol, a niekto ide tou poctivou cestou.

Do života vedie poctivá cesta

Ježiš hovorí o tom, že do života, a to je život na akejkoľvek úrovni, vedie len tá poctivá cesta. Že tá široká, pohodlná cesta, cesta konzumu, cesta klamstiev a podvodov vedie do pekla. A to peklo nemusí byť niekde za hranicou času a našej pozemskej existencie. To peklo je už tu. Sú to ľudia, ktorí žijú vo svete klamstiev a ktorým stačí namiesto normálnej stravy náhrada alebo umelá strava. Namiesto normálneho, prirodzeného, ľudského správania majú náhrady a potrebujú ich čo najviac. A ešte kondenzované. Či už je to jedlo, radosť zo života alebo sex, či čokoľvek iné. Čo je prirodzené, im už nič nehovorí. To je zvrátené... To sa potom odráža vo všetkých rovinách.

Stará samoväzba, Leopoldov, z nakrúcania filmu Anton Srholec (2014)

Najviac to sledujeme u tých, čo nám vládnu, čo nás poúčajú, alebo boháčov v Smotánke. Ukazujú sa nám a predstierajú, že sú múdri... A radi by boli múdri. Hrajú nám toto divadielko, my však vieme, že ísť sa dá jedine tou poctivou cestou... Avšak, kto vykročí poctivou cestou, nemá zaručený úspech. Má však zaručené, že zostane hrdým človekom, aj keď ho tá masa alebo spoločnosť so širokými lakťami a tvrdými spôsobmi diskvalifikuje, lebo mu ostane hrdé vedomie, že na našom živote je cenné nie to, čo sme dosiahli, ale cesta, po ktorej sme išli.

Uvediem príklad v manželstve. Každé manželstvo nemusí byť šťastné. Nepočul som, že by si po tridsiatich, štyridsiatich rokoch manželstva ľudia hrkútali. Žijú pekne vedľa seba, už sa dokonale poznajú, majú nažité, každý z nich je osobnosť. A keď sa majú naozaj radi a zaľúbenie prešlo do skutočnej lásky, sú spokojní. Ich život sa napĺňa, a ako čas beží, majú hlavne pocit istoty a opory, zodpovednosti a pravdy. Kde je to len hrané a kde sa neprešlo zo skupenstva sentimentality do pravdivej reality života, tam je to sentimentálne, povrchné a tam sa potom vzťah rozpadá. Tí ľudia už nenájdu k sebe poctivý prístup a ťažko potom nájdu aj spoločnú reč. V realite života, v onom zápase o život ľudia získavajú nové priority, rastú a kto túto namáhavú cestu spoločnej konfrontácie nepodstúpi, zlyháva. A tiež mnoho ľudí je frustrovaných v tom základnom, v tom podstatnom. Nájsť niekoho, kto mi rozumie a komu sa ja snažím úprimne a poctivo porozumieť.

Neviem, či som to ilustroval dobre.

Obraz pohodlnej cesty

Predstava pohodlnej cesty a rýchleho zbohatnutia je vo svete stále aktuálna. To sa nezmenilo, ale ľudia, čo rýchlo zbohatli, naraz cítia, že majú síce veľký majetok, no nemajú to podstatné. Stratili niečo, Ježišovou rečou povedané, stratili svoju dušu. Áno? Majú len veľa hmoty, veľa peňazí a veľa materiálnych vecí a možností, ktoré ani nemôžu využiť, ale stratili seba samých. Tento zákon stále platí. Niektorí ľudia to možno pochopia skôr, iní neskôr. Často sú sklamaní množstvom toho hmotného, akoby boli neustále na veľkej recepcii, na bále. Akoby život bol Opernball. Je tam jedlo, hudba, všetko len to najlepšie. A nadránom už všetci snívajú o tom, že sa bál skončí a zavládne ticho, v ktorom budeme sami sebou. A táto hra je len jedna veľká inscenácia a všetko ostatné sa premení na obyčajný, všedný život, kde má každý svoje poctivé miesto.

Anton Srholec ako študent u Saleziánov Don Bosca v Šaštíne (1949)

Podobne je na tom aj naša spoločnosť. Vďaka tomu, že nie je vojna, že sa neničia hodnoty, ale sa buduje, často aj bezhlavo, predovšetkým materiálna stránka našej spoločnosti, nášho blahobytu, veľa sa vyrába, produkuje a podobne, sústredili sme sa len na to, aby sme všetkého mali veľmi veľa. A naraz sedíme za preplneným stolom nasýtení, presýtení a pýtame sa, čo ďalej. Mám na starosti tých mojich zbojníkov. Čo majú robiť? Bezdomovci nemajú prácu. Ak bezdomovcovi vytvoríte prostredie, dáte mu farebnú televíziu, tak on leží na posteli aj šestnásť hodín, niekedy aj dlhšie a pozerá televíziu... A po čase sú už takí unavení, že nechajú televízor bežať, je to ako taká kulisa, ktorou by si chceli ten svoj smutný život nejakým spôsobom zastrieť. Nepodarilo sa im to, už má trhliny. A ten svoj trpký údel si nesú ďalej a sú ešte viac sklamaní. Pretože kus života prežili v hľadaní, často v ničení seba samých a hodnôt okolo seba. A k tomu sa pridali rok alebo aj roky ničnerobenia, keď sa len pretĺkali a nejako z toho liečili a nevyliečili, lebo nenašli to podstatné.

Preto presadzujem, kde to je len možné, aby sme prestali byť takí konzumní. Aby sme našli svoje mantinely. Už sa nemôžeme vrátiť do čias, keď sme žili o chlebe alebo čokoládka či cukrík boli pre dieťa odmenou. Ani do doby, keď žili tri generácie pohromade v skromných podmienkach pod jednou strechou. Neviem, čo všetko nás ešte čaká, ale môžeme sa aspoň usilovať o spoznávanie svojich mantinelov. A budeme sa tešiť zo života. Život je tu pre nás i napriek tomu, že deti v Afrike alebo niekde inde hladujú. V tejto chvíli sa nemôžeme s nimi podeliť, ale myslíme na ne. A práve preto sa aj uskromníme. Dokážme žiť skromne, a predovšetkým hľadajme, budujme to, čo je v človeku podstatné. Máme ideálne podmienky na to, aby sme sa budovali.

Aby sme svojmu životu dali zmysel. Aj v tomto všeobecnom konzumnom svete, kde sa taký dôraz kladie na konzumovanie polotovarov aj v kultúre, ma až tak netrápi, že sa ľudia za tým pachtia. Ja stále verím, že niekoľko ľudí prinesie to nové.

Často objav novej cesty alebo model nového človeka nám ukážu ľudia svojím životom, aby aj ostatní mohli spoznať, že jestvuje šťastie na zemi, že jestvuje cesta, ktorou keď pôjdeš, máš nádej, že tvoj život sa naplní, dostane zmysel a stane sa užitočným. A že môžeme byť bohatí, aj keď nemáme milióny na knižke. Dokonca ľudia, aj keď sú chudobní a skromne žijú, môžu byť šťastní, pretože v ich živote je to hlavné, VIERA.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Poznámka autorky

Život dvihnutý z blata všednosti

Rozhodnúť sa milovať, aj keď nás bijú po tvári

1 Ježiš Kristus a kresťanstvo v záplave informácií