Samantha Young

ECHOES OF SCOTLAND STREET

Copyright © 2014 by Samantha Young

All rights reserved.

Translation © 2016 by Andrea Vargovčíková

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Echoes of Scotland Street

(New American Library, New York, 2014)

preložila Andrea Vargovčíková.

Redigovala Vlasta Greschová.

Korigovala Silvia Zubeková.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 866. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4654-6

PROLÓG

Scotland Street, Edinburgh

Starkú som vyčerpala hudbou a neutíchajúcim táraním o Ewanovi. Viečka jej podchvíľou padali, a vždy keď ich zase s námahou nadvihla, iba zamrmlala: „Och, zlatko.“

Svojho frajera Ewana, ktorý mal po mňa prísť, som každú chvíľu vyzerala pred domom. Starká zatiaľ podriemkavala.

Na rozlúčku som jej vtisla bozk na papierové líce. Starká sa na mňa vľúdne usmiala a viečka jej znova klesli. Na rozľahlej chodbe priestranného domu som zaváhala. Kým starký žil, nezdalo sa mi to tu také veľké, ale odkedy nás pred tromi rokmi opustil, priestor sa záhadne nafúkol a ochladol. Vždy keď sa dalo, ako napríklad včera večer, som utiekla z nášho malomestského domčeka k starkej, niekedy som u nej zostala celý víkend. U nej som sa cítila ako doma, lepšie než s rodičmi, preto som využila každú príležitosť byť s ňou.

Teraz som však nemohla zostať na víkend, lebo večer vystupovala Ewanova skupina a on chcel, aby som prišla. Hral na basovej gitare.

Úprimne som sa tešila, že ho uvidím hrať, no už neveľmi na fanúšičky, čo ho po šou obkľúčia, ako ma kamoška Caro varovala.

Dvere sa za mnou zabuchli a ja som zbehla dolu schodmi, aby ma Ewan videl. Bol odo mňa o pár rokov starší, mal sedemnásť, a práve dostal vodičský preukaz. Využil každú príležitosť, aby sa mohol voziť na svojom malom rozheganom punte, preto ma nekváril pocit viny, že sa musel trepať po mňa až do Edinburghu.

Hrabala som sa v taške, lebo som hľadala telefón so slúchadlami, nech si skrátim čakanie hudbou. Vyľakali ma kroky za chrbtom. Prekvapene som sa otočila.

Stretla som sa s pohľadom neznámeho chalana.

Stál pár krokov odo mňa, na schodoch vedúcich do susedného domu, a so záujmom ma pozoroval. S búšiacim srdcom som sa mu prizrela.

Blond vlasy s červenkastým nádychom mal pridlhé a strapaté, ale nepôsobili rušivo, lebo... Zhlboka som sa nadýchla, nervozita mi zovrela žalúdok. Ten chalan bol neskutočný. V našej škole sa takí nevyskytovali. Pomaly schádzal zo schodov. Čoraz zreteľnejšie som vnímala jeho nádherné, zvláštne svetlozelené oči. Ak by to bolo možné, utopila by som sa v nich. Očný kontakt sme napokon prerušili iba preto, lebo sa zameral na moje vlasy.

Nesmelo som si zastrčila pramienok za uši. Pozorne ma sledoval. V detstve som bývala terčom posmechu pre svoje vlasy, no postupne som za ne žala komplimenty. Reakcie ľudí na ne ma síce naďalej zneisťovali, no aj tak som si ich odmietala prefarbiť. Zdedila som ich po mame. Ako jediné.

Jemne zvlnené kadere s prirodzenými prstencami mi padali na chrbát a siahali až tesne nad zadok. Neboli ani ryšavé, ani červenkasto blond. Skôr červenohnedé, ale s prevahou červenej. Keď sa do nich oprelo slnko alebo svetlo, podľa starkej akoby mi hlavu obkrúžila ohnivá svätožiara.

Neznámy znova zachytil môj pohľad.

Dlho sme si hľadeli do očí. Vzrastajúce napätie medzi nami začínalo byť nepríjemné.

Za únik som zvolila jeho čierne tričko s obrázkom skupiny The Airborne Toxic Event. Naradostene som sa usmiala. TATE bola jedna z mojich obľúbených kapiel. „Videl si ich naživo?“ opýtala som sa takmer závistlivo.

Chalan si pozrel na tričko, akoby zabudol, čo si obliekol. Znova na mňa pozrel a nadvihol kútik úst. „Kiežby.“

Jeho hlas mi vyslal po chrbtici vzrušujúcu triašku. Mimovoľne som pristúpila k železnému plotu, ktorý nás oddeľoval. „Ja by som ich rada videla naživo.“

Aj on podišiel k plotu. Musela som zakloniť hlavu, taký bol vysoký. Meriam meter šesťdesiat, on bol hádam aj o tridsať centimetrov vyšší. Neovládla som sa a pohľadom putovala po jeho širokých pleciach, štíhlych, no svalnatých ramenách až k veľkej ruke zvierajúcej ozdobnú tyč kovaného plota.

Pri myšlienke, že by ma svojou dlaňou pohladil, mi zovrelo žalúdok. Ruky mal mužné, elegantné, prsty dlhé.

Začervenala som sa pri spomienke na minulotýždňové laškovanie s Ewanom a na jeho mieste som si predstavila tohto chalana. Pri pohľade naňho som si previnilo zahryzla do spodnej pery.

Moje neslušné myšlienky, našťastie, ostali pred ním utajené. „Si fanúšičkou TATE?“

Prikývla som, náhle zahanbená pred človekom, ktorého prítomnosť ma tak rozhodila.

„Je to moja obľúbená skupina,“ uškrnul sa. Okamžite som zatúžila vedieť, ako vyzerá, keď sa smeje.

„Aj moja.“

„Hej?“ Naklonil sa ku mne a pohľadom mi blúdil po tvári, akoby som bola najzaujímavejšia osoba na svete. „A aké skupiny sa ti ešte páčia?“

Vzrušenie z jeho pozornosti prehlušilo moju netypickú plachosť. Odrapotala som všetky skupiny, ktoré som v poslednom čase počúvala.

Odmenil ma nádherným, zvodným a zároveň šarmantne chlapčenským úsmevom, zrejme sa mu to pozdávalo. Naozaj sa nádherne usmieval.

So zatajeným vzdychom som sa oprela o plot.

„Ako sa voláš?“ opýtal sa hlbokým hlasom. Boli sme tak blízko pri sebe, že by stačilo šepkať. Priam som cítila teplo jeho tela. Narušili sme intímnu zónu, priveľmi som si uvedomovala svoju aj jeho telesnú schránku. Znova som sa v duchu začervenala. Chvalabohu, nie som typická ryšavka a nemám problém s nevzhľadným červenaním.

„Shannon,“ šepla som. Akoby tú zvláštnu atmosféru medzi nami mal narušiť aj môj hlas. „A ty?“

„Cole,“ odpovedal. „Cole Walker.“

Usmiala som sa. To meno mu sedelo ako uliate. „Ako meno nejakého hrdinu.“

Cole sa uškrnul. „Hrdinu?“

„Hej. Ak by svetu hrozila apokalypsa, lebo by ho ovládli zombie, určite by nás zachránil hrdina menom Cole Walker.“ Hrial ma jeho tlmený smiech i to, ako mu oči pobavene žiarili. „Zombie a apokalypsa?“

„Prečo nie?“ trvala som na svojom, lebo v živote som rátala so všetkým.

„Ale ty sa toho tuším nebojíš.“

Presne tak. Pokrčila som plecami. „Nerozumiem, prečo sa ľudia boja zombíkov. Sú pomalí ako slimáky a mozog im už dávno odumrel.“

Cole odfrkol. „Dva výstižné dôvody.“

Usmiala som sa. „Takže si hrdina, Cole Walker?“

Poškriabal sa po sánke a zahľadel sa do diaľky. „Kto je ozajstný hrdina?“

Zarazila ma hĺbka a očividne aj vážnosť tej otázky. „Asi niekto, kto zachraňuje ľudí.“

Znova sa na mňa pozrel. „Hej, možno.“

Na odľahčenie atmosféry som sa naňho koketne usmiala.

„Takže ako je to s tebou, zachraňuješ ľudí?“

Cole sa zasmial. „Mám len pätnásť. Daj mi ešte šancu.“ Fíha, takže sme boli rovnako starí. No vyzeral na osemnásť. „Na pätnásťročného si dosť vysoký.“

S úsmevom ma preletel pohľadom. „Tebe sa asi mnohí zdajú vysokí.“

„Naznačuješ, že som nízka?“

„A nie si?“

Zvraštila som nos. „Nerobím si ilúzie. Ale nie je veľmi zdvorilé narážať na moju výšku. Aby si vedel, poriadne ma štve, že som krpatá.“

„A mňa zas vytáča, že som vysoký.“

Fľochla som naňho s výrazom to určite a on vybuchol do smiechu.

„Okej, nevytáča ma, že som vysoký. A ani ty by si sa nemala trápiť pre výšku.“

„Veď sa netrápim,“ ubezpečovala som ho. „Iba konštatujem.“

„Trochu nezmyselne.“

Zachichotala som sa a premýšľala o tomto bizarnom rozhovore. „Hej.“

Cole sa usmial. Pri jeho pohľade ma znova oblievala horúčava. „Mimochodom, pochybujem, že niekto analyzuje tvoju výšku. Odpútaš pozornosť nádhernými vlasmi a úžasnými očami.“ Len čo to dopovedal, začervenal sa a prehrabol si vlasy. Akoby sa za svoj kompliment hanbil.

Líca mi od radosti horeli. „Aj ty máš úžasné oči.“

Po mojom komplimente z neho plachosť vyprchala a on sa naklonil ponad plot. „Prosím, povedz, že tu bývaš.“

Umlčalo ma silné trúbenie. Mykla som sa a obrátila sa. V starom punte sa k nám rútil Ewan. Vrátila som sa do reality a pri pohľade na Cola som posmutnela. „Bývam v Glasgowe,“ odpovedala som ľútostivo. Ukázala som na auto. „Práve po mňa prišiel priateľ.“

V Colových očiach sa mihlo sklamanie. „Priateľ?“ Zaletel pohľadom k autu. Tvár sa mu prepadla.

Stislo mi srdce. „Prepáč,“ zašepkala som, hoci som ani nevedela, za čo sa ospravedlňujem.

„Aj ty mne,“ zamrmlal.

Ewan znova zatrúbil. Zbledla som a zišla po schodoch s pohľadom upretým na Cola. Dívali sme sa na seba, aj keď som kráčala k autu a pomaly, neochotne doň nastupovala.

„Čau, zlato,“ pozdravil ma Ewan a napokon ma prinútil prerušiť neviditeľné spojenie s Colom.

Roztrasene som sa na svojho priateľa usmiala. „Čau.“ Naklonil sa ku mne, pobozkal ma a usalašil sa na sedadle.

V panike som sa pozrela cez okno a hľadala Cola, ale na schodoch už nestál nik. Doľahol na mňa smútok.

„Kto to bol?“ zaujímal sa Ewan.

„Kto?“

„Ten chalan na schodoch.“

„Neviem.“ Ale dúfam, že to raz zistím.

Ewan sa rozrečnil o skupine, ani sa ma neunúval opýtať, ako som sa vyspala, alebo ako sa má starká, hoci vedel, ako sa o ňu strachujem. Staré auto ma odvážalo zo Scotland Street za Ewanovho neprestajného tárania. Mala som pocit, že osud mi práve ponúkol dva poháre a ja som sa nerozumne napila z toho nesprávneho.

1. KAPITOLA

Edinburgh

O deväť rokov

INKarnate.

Študovala som nápis nad tetovacím štúdiom na Leith Walk a hrýzla si peru. Nedalo sa nič robiť. Musela som otvoriť dvere a vkročiť dnu.

Vydýchla som a znechutene zošpúlila pery. Na dlhom sklenenom paneli nad dverami bol tučným čiernym písmom namaľovaný nápis INKarnate. Lesklé čierne dvere z oboch strán lemovali veľké sklené panely s fotografiami potetovaných končatín, predlohami a výraznými červenými a purpurovými nápismi, ktoré okoloidúcej verejnosti oznamovali TETOVANIA, PÍRSINGY, ODSTRAŇOVANIE TETOVANÍ.

V strede najvzdialenejšieho panela sa pyšne skveli dva biele nápisy TETOVACIE ŠTÚDIO, Č. 1 V ŠKÓTSKU a VÍŤAZ MNOHÝCH OCENENÍ.

Dokonca aj ja, nepoškrvnená tetovacou ihlou, som počula o INKarnate.

Okej, priznávam, chodila som s pár potetovanými chalanmi, ale o tetovacom štúdiu Stua Motherwella som sa nedozvedela od nich. Nápisy nad štúdiom neklamali. Počula som o Stuovi veľa, v posledných rokoch sa neraz mihol aj v televízii. Stu vlastnil INKarnate už tridsať rokov. Tento výnimočne talentovaný a ambiciózny umelec zamestnával iba rovnako fantastických umelcov ako on.

Mala by som byť šťastná ako blcha, že ma pozvali na pohovor na pozíciu asistentky a recepčnej. Štúdio INKarnate však stelesňovalo všetko, od čoho som od istej chvíle utekala a čo mi rozhodne neosožilo.

Poslala som sem žiadosť iba preto, lebo ponuky na administratívne práce sa objavia raz za uhorský rok.

Irónia bola, že mi odpovedali iba z tohto štúdia.

Čo mi teda ostávalo? Prekrížila som si ruky na prsiach a prilepila pohľad na nápis TETOVANIA. Utekala som z Glasgowa a nemala som kam ísť – jediné mesto, ktoré som ako-tak poznala, bol Edinburgh. No ten je aj pekelne drahý. Hotel, v ktorom som sa ubytovala, bol vlastne hostel a nemohla som si dovoliť zostať v ňom dlhšie. Hoci moje úspory by vystačili na dvojmesačné nájomné za ošumelý byt, najprv som si chcela nájsť prácu.

Treba jesť a mať strechu nad hlavou.

Ako hovorievala starká, žobrák si nemôže vyberať. Spustila som ruky (obranný postoj nebol na začiatok pohovoru najlepšia voľba) a počkala, kým popri štúdiu prejde žena s kočíkom. Pristúpila som k dverám a potisla ich. Zazvonil staromódny zvonček nad dverami, v príkrom rozpore so vzhľadom štúdia.

Na draho vyzerajúcich bielych dlaždiciach so striebornou mozaikou sa hlasito rozliehal zvuk mojich topánok s nízkym podpätkom. Takúto elegantnú podlahu by som v tetovacom štúdiu nečakala.

Obzrela som sa po interiéri. Vyzeralo to tam ako v typickom tetovacom štúdiu, ale menej... špinavo. Vstupná miestnosť bola veľká a priestranná. Po mojej ľavici stál čierny zaoblený mramorový pultík a na ňom trónil lesklý iMac, pre ktorý by som si dala vytrhnúť aj očný zub. Za pultíkom stála neprehliadnuteľná masívna skriňa s otvorenými dverami odhaľujúcimi chaotickú zmes fasciklov na poličkách. Druhej strane miestnosti kraľovala obrovská čierna ošúchaná kožená sedačka v tvare písmena L. Vyzerala naozaj pohodlne. Pred ňou stál sklenený konferenčný stolík s časopismi a miskou karameliek v lesklých obaloch. Priamo predo mnou bola minigaléria. Takmer každý centimeter nabielo natretých stien pokrývali návrhy tetovaní. Výnimkou boli len rozostavené priečky s televíznymi obrazovkami, z ktorých znela tichá indie a rocková hudba dopĺňajúca momentky a videá o portfóliu umelcov.

Umenie sálalo zo všetkých strán. Ale kde boli umelci?

Obzerala som sa okolo seba a napokon som sa pohľadom pristavila na dverách neďaleko zadného ľavého rohu. Spoza nich sa niesol bzukot tetovacej ihly. Tam zrejme pracujú.

Mala by som vojsť?

Váhala som, no vtom ma ktosi postrčil, keď sa pokúšal otvoriť vchodové dvere. Odstúpila som a ospravedlňujúco sa usmiala na vchádzajúceho mladíka.

„V poriadku?“ Kývol mi na pozdrav a vykročil k pultu. Párkrát stlačil staromódny zvonček.

Och. Okej.

O pár sekúnd sa v zadných dverách objavil mohutný hromotĺk. Zízala som naňho s otvorenými ústami. Pohol sa k nám a pomaly mi to došlo.

Šedivejúca brada, dlhé vlasy ako drôty, srdečný úsmev a vrásky okolo modrých očí. Nie, nebol to Santa Claus.

Bol to Stu Motherwell.

Pomalými, rozvážnymi krokmi podišiel k pultu. Jeho čierne motorkárske čižmy už mali lepšie časy dávno za sebou. Zo zadnej miestnosti ku mne naďalej doliehal bzukot tetovacej ihly, takže tam musel byť aspoň jeden tetovač.

„Zdravím, synak,“ pozdravil mladíka. „Ako vám pomôžem?“

„Som objednaný na odstránenie tetovania.“

„Meno?“

„Darren Drysdale.“

Stu sa naklonil k monitoru počítača a pár ráz klikol myšou.

„Drysdale. Sadnite si. O chvíľu sa vám bude venovať Rae. Aj by som vám ponúkol kávu z tohto poondiateho vynálezu, čo zaobstarala posledná asistentka, no nikto z nás s ním nevie narábať.“

Zákazník si odfrkol. „To nič, kamoš.“ Kývol mu, otočil sa a prešiel k sedačke.

Ocitla som sa v zornom poli Stuových svetlomodrých očí. Po chvíli ma obdaril širokánskym úsmevom. „A čo môžem urobiť pre vás, malá víla?“

Víla? To je novinka. Ak by ma nečakal pohovor s ním, asi by som mu odvrkla, že ho tá víla svojou malou, ale vrtkou nôžkou nakope do zadku, ak ju tak ešte raz nazve.

V posledných dňoch ma všetko vytáčalo.

Ale aj zarmucovalo... takže... „Som Shannon MacLeodová.“ Predstúpila som s natiahnutou rukou. „Prišla som na pohovor na miesto asistentky.“

„Doriti, vďakabohu,“ zaklial Stu žoviálne, obišiel pult a podal mi obrovskú ruku. Potriasol mi ju. Akoby ma celú roztriasol. „Aspoňže vyzeráte normálne. Tá posledná pôsobila, akoby aspoň štyridsať rokov nevidela ľudskú bytosť.“

„Och.“ Ako som mala reagovať na takú poznámku?

„Dokonca nemala ani poňatia o tom, čo je apadravya alebo ampallang.“

Pri pomyslení na genitálne pírsingy som zažmurkala. Tie by si zadovážil iba skutočne odvážny muž. „Aj také tu robíte?“

„Pírsingy robí Simon. Všetky druhy.“ Stu sa uškrnul.

„Podľa toho nebadaného myknutia predpokladám, že viete, o čom je reč.“

Prikývla som, hoci mi nebolo dvakrát do smiechu z toho, že sa so svojím potenciálnym šéfom rozprávam o pírsingoch na penise – na druhej strane, ak by ma prijali, zrejme by to bola normálna súčasť našej konverzácie. „Určite nemáte veľa záujemcov, však?“

„Som si istý, že ženy na celom svete by ich uvítali oveľa viac.“ Stu sa zachechtal na vlastnom vtipe a vybral sa do zadnej miestnosti. Pokynul mi, aby som ho nasledovala. „Porozprávame sa v mojej kancelárii.“

Prešli sme cez zadné dvere a vošli do dlhej úzkej chodby, do ktorej dopadalo svetlo z troch ďalších dvier. Bzukot prichádzal zo strednej miestnosti. Stu na ne ukázal. „Toto sú tri ateliéry.“ Ukázal na najbližší k nám. „V tomto pracujem so svojím manažérom. Je to náš hlavný tetovač a najtalentovanejší člen tímu, preto má zvyčajne na starosti veľké projekty, ak nemám o ne záujem ja. Piatky máva voľné, takže sa s ním, nanešťastie, dnes nestretnete. V prostrednom ateliéri je Rae. Práve dokončuje menšie tetovanie. A takisto ich aj odstraňuje. Posledná miestnosť patrí Simonovi. Je tetovač, ale postupne presedláva na pírsingy.“ Stu kývol k zatvoreným dverám na konci chodby. „Moja kancelária.“

Prechádzali sme popri ateliéroch. V strednom som zazrela chrbát chudej ženy s purpurovými vlasmi, pravdepodobne to bola Rae. Tetovala akéhosi motýľa na kríže dobre vyvinutého dievčaťa opierajúceho sa o stoličku.

Nahliadla som aj do poslednej miestnosti a stretla sa s pohľadom potetovaného holohlavého fešáka. Mal zákazníka, ale zakýval mi. Odkývala som mu. Mal celkom milé oči.

„Nech sa páči, malá víla,“ zahrmel Stu srdečne a otvoril kanceláriu. Naznačil mi, aby som vošla prvá. Zamračil sa, keď som okolo neho prešla. „Čo také som povedal?“

Očividne sa mi nepodarilo skryť podráždenie. Čo už, prichytil ma, aspoň môžem byť úprimná. „Malá víla? Ako to mám chápať?“

„Nemyslel som tým nič zlé, dievča.“ Stu vkročil do miestnosti a sadol si do veľkého koženého kresla za zaprataným stolom. Kývol na stoličku predo mnou, tak som si rýchlo sadla. „Vlasmi, očami a tým, že ste naozaj malá, ste mi pripomenuli vílu, to je všetko.“

V duchu som sa usmiala. Tento tvrdý muž sa trápil, či ma neurazil. „Nič sa nestalo. Som len trochu nervózna z pohovoru.“

„Och, nebuďte nervózna,“ pokrútil hlavou. „Iba prejdeme vaše pracovné skúsenosti a potom vás predstavím Rae a Simonovi. Ak vás prijmem, budete pracovať prevažne s nimi. Záleží mi na ich názore.“

Asi pätnásť minút sme debatovali o mojich skúsenostiach s administratívnymi prácami. Zaujímala ho najmä pozícia recepčnej v tetovacom štúdiu v Glasgowe. Pracovala som tam do dvadsiatky. V tom čase som chodila s motorkárom, starším takmer o desať rokov (áno, naši boli nadšení), a jeho najlepší kamarát vlastnil štúdio. Môj pracovný pomer trval toľko čo milostný, približne rok a pol. Fakt milé – on ma podvádzal s motorkárskou cundrou a mňa vyhodili. Redukcia stavu, tak to nazval môj vtedajší šéf. Skôr on ako jeho kamoš považoval za čudné nechať ma tam po tom, čo som ho pristihla s inou.

Čoskoro som prišla na to, že to bola len jedna z mnohých radostí chodenia s ozajstným zlým chlapcom.

„To znie skvele.“ Stu hodil na mňa sympatický široký úsmev a ja som mu ho zo zdvorilosti opätovala. Počas pohovoru som sa uvoľnila, dokonca mi napadlo, že práca v INKarnate nemusí byť také fiasko. „Poďme za Rae a Simonom.“ Simonov ateliér bol prázdny, ale našli sme ho stáť vo dverách do Raeinho. Pozoroval ju, zatiaľ čo ona sa rozprávala s mladíkom, ktorý si dával odstraňovať tetovanie zrejme po prvý raz. Mladík znepokojene zažmurkal na dvere, keď sme sa tam so Stuom objavili.

Rae sa pri jeho náhlej zmene správania zamračila a nasledovala jeho pohľad. Zachechtala sa. „Nijaký strach, nebudú pri tom. Však, Stu?“

Jej dlhú, úzku tvár s ostrým nosom a tenkými perami rámovali purpurovočierne krátke zvlnené vlasy. Na nose sa jej zaligotal malý guľôčkový pírsing a na spodnej pere pri ľavom kútiku úst krúžok. Jej tvrdý výzor zjemňovali veľké tmavé oči a závideniahodné dlhé čierne mihalnice. Čím dlhšie som na ňu civela, tým väčšmi som si uvedomovala, že je neobyčajná aj bez nafarbených vlasov, pírsingov a vytetovaných čiernych ruží na ľavej ruke. V tesnom tričku bez rukávov s motívom Harley-Davidson a v čiernych džínsoch vynikala jej vysoká štíhla postava.

„Kto je tá ryšavka?“ kývla bradou na mňa.

„Shannon. Shannon, toto sú moji umelci, Rae a Simon.“ Stu ukázal na holohlavého vysokého muža.

Simon sa na mňa uškrnul. Zatrepotala vo mne varovná vlajočka. Na lícach sa mu tvorili veľmi šarmantné jamky, hľadel na mňa žiarivými lieskovorieškovými očami a pod sivým tričkom s obrázkom skupiny Biffy Clyro sa mu rysovali pekne vyvinuté svaly. Každý centimeter jeho rúk pokrývali tetovania. V ušiach mal pírsingy v podobe čiernych tunelov.

Zaváňal problémom.

Možno práca v INKarnate vôbec nedopadne dobre.

„Mal by si ju prijať,“ povedal Simon Stuovi, pričom zo mňa nespustil tie pekné oči. „Je sexi. Pritiahne pozornosť.“

No prosím. Toto rozhodne nedopadne dobre.

Rae bystro prečítala výraz na mojej tvári a sucho konštatovala:

„Neboj sa, ryšavka. Má radšej vtákov. Skutočných vtákov.“

Prekvapene som zažmurkala nielen pre jej necitlivosť pred zákazníkom, ale aj pre význam jej slov. Simon je gej? Zachytil môj udivený výraz a zasmial sa. „Áno. Som gej.“

Nerada to priznávam, ale odľahlo mi. Sklamanie, ktoré som na okamih pocítila, zmizlo. Usmiala som sa na Simona.

„Ak poviete, že ste single, neuverím vám.“

Zasmial sa, zrejme mu to polichotilo. „Nie som. Môj priateľ sa volá Tony. Je Talian.“

„Panebože, len zase nezačni točiť o Tonym,“ zavrčala Rae a prevrátila oči. „Mám ho rada, ale ak si budem musieť vypočuť ďalšiu historku o Tonyho talentovaných ústach a štedrom srdci, povraciam sa.“

Šokovane som na ňu pozrela. Simon ma potľapkal po pleci. „Nebojte sa. Rae je jednoducho taká. V skutočnosti ma miluje.“

Odkašľala si a odhodlane sa otočila k svojmu klientovi, ktorý nás znudene pozoroval. „Zamestnaj ju, Stu. Rada ľudí šokujem a táto ryšavka mi to potešenie tuším dopraje.“

„Beriem to ako výzvu,“ vyhlásila som, rozhorčená z obvinenia, že podľa nej som precitlivená. „Už som počula aj horšie veci.“

Nadvihla kútiky úst. „Ja to beriem ako výzvu.“

„Už sa stalo,“ vzdychol Simon.

„Ste prijatá,“ oznámil mi Stu.

Uľavene som sa naňho zadívala. „Vážne?“ Usmial sa. „Hej, páčite sa mi.“

To neznelo veľmi profesionálne. „Prijímate ma, lebo sa vám páčim?“

„Nik netuší, aké náročné je viesť podnik. Ak spolu všetci vychádzajú a panuje tu skvelá atmosféra, zákazníci nás radi odporučia ostatným.“

„Isteže, lebo tie odporúčania sme si nevyslúžili vďaka môjmu zručnému narábaniu s tetovacou ihlou, ale vďaka mojej prekliato prívetivej povahe,“ lenivo prevaľovala slová Rae.

Stu zavrčal. „Nie vďaka tvojej prekliato prívetivej povahe či zručnému narábaniu s tetovacou ihlou, ale...“

„Colovi,“ dokončila zaňho s úškrnom. „Ale ani ja nie som najhoršia.“

Stu sa uškrnul. „Hej, ani ty nie si najhoršia.“

„Presne tak.“ Simon sa otočil k nám a vyháňal nás. „Nechajte Rae pracovať.“ Na chodbe sa na mňa usmial. „Takže pridáte sa k nám?“

Premýšľala som o tom, kráčajúc so Stuom do vstupnej miestnosti. Pri pulte už čakal zákazník a Simon sa ponáhľal za ním. Stu na mňa nedočkavo hľadel.

Rae mala poriadne nabrúsený jazyk a medzi ústami a mozgom zrejme nemala nijaký filter, ale za pichľavými poznámkami sa skrývali naozajstné sympatie k zamestnávateľovi a ku kolegovi. Stu bol hlučný a priamy, no zároveň vyrovnaný a pokojný. A Simon sa javil rovnako rozvážny a milý.

Nebolo by to najhoršie pracovné miesto.

Rečičky. I keby boli na nevydržanie, aj tak by som tú prácu vzala. Natiahla som ruku. „Ďakujem. Rada prijímam.“

Stu mi rozžiarene potriasol ruku a znova aj mňa celú.

„Skvelé. Mohli by ste nastúpiť od pondelka?“

„Samozrejme,“ naširoko som sa usmiala, po prvý raz za posledné dni, ba týždne. Uľavilo sa mi, že nakoniec urobím v živote ďalší krok.

Stu sa obzrel ponad plece na Simona. „Súhlasila!“ Simon sa rozosmial. „Dobrá správa. Cole si ju zamiluje.“

„Och, to hej,“ zachichotal sa Stu. Náhle som znervóznela.

Kto je Cole? Stuovi zaiskrilo v očiach. „V skutočnosti som už na dôchodku. Už sem nechodím tak často a prevádzku nechávam na svojho manažéra Cola. V pondelok spolu prejdete všetky detaily.“

Namiesto odpovede som sa chabo usmiala. V žalúdku sa mi usídlil veľmi zvláštny pocit.

Izba bola studená a úzka, ale aspoň som mala kde zložiť hlavu. No i tak pôsobila deprimujúco. Nehovoriac o tom, že som sa neochotne delila o kúpeľňu s ďalšími piatimi „hotelovými“ hosťami.

Vyplnila som formuláre, ktoré mi dal Stu pred odchodom z INKarnate. Na jednej strane som bola neuveriteľne šťastná, že som si tak rýchlo našla prácu, na druhej strane som sa desila stretnutia so svojím novým šéfom. Nezostávalo mi nič iné, iba dúfať, že je rovnaký ako Stu či Simon. Teda žiaden zlý chlapec.

Nadávajúc popod nos na nedorozumenie, ktoré ma do tejto situácie dostalo, som odložila formulár a skontrolovala mobil. Nijaké správy. Niežeby som nejaké očakávala – s rodičmi v Glasgowe sa síce nevídame, ale existujem. Akoby vymazali všetky spomienky na mňa.

Ignorujúc pálenie hnevu v žalúdku som vstala a prešla k nakopeným kufrom a piatim škatuliam. Väčšinu svojich vecí som vyhodila ešte pred sťahovaním, aby som sa zbavila spomienok a začala odznova.

Chvíľu som prekladala škatule, kým som nenašla tú, po ktorej som pátrala. Tú zo stredoškolských čias. Schovávala som v nej všetky svoje staré skicáre a výtvory. Pri skicovaní som sa vždy uvoľnila – na chvíľku som zabudla na všetky starosti. V poslednom čase som sa k nim utiekala často.

Pri balení nebolo kedy prezerať si staré kresby, ale v ten deň som mala more času a okolo seba štyri ponuré steny. Potrebovala som zahnať myšlienky na rodinné problémy a na nové knihy som nemala peniaze.

Odtiahla som škatuľu k posteli, starým tričkom utrela zaprášené skicáre a utiahla sa na posteľ. Pri niektorých starších kresbách som sa usmiala. Spočiatku mi kreslenie nešlo. Zbožňovala som ho, ale nedarilo sa mi zobrazovať predmety verne. Až kým mi chalan v prvej triede na strednej (zhodou okolností ten, do ktorého som sa zamilovala) neukázal, ako správne držať ceruzku a ako ňou kresliť. Vysvetlil mi, že sa mám vyhýbať tvrdým, upätým líniám.

Odvtedy som sa zlepšila a úplne som kresleniu prepadla. Láska k umeniu pretrvala, no k tomu chalanovi nie.

Z tretieho skicára vypadol hárok papiera a ja som si spomenula na ďalšieho chalana. Pred rokom by som pri pomyslení naňho cítila iba bolesť – skôr hrôzu než ozajstné city.

V tej chvíli ma však pohľad na kreslenú podobizeň bývalého frajera Nicka zaliala horkosť. Tá sa stala mojou súčasťou. Neznášala som ju. Nevedela som, ako proti nej bojovať.

Oprela som sa o vankúš a pokrčila skicu úžasného Nicka Briara. S Nickom som si vyrazila deväť mesiacov po tom, čo ma môj prvý frajer Ewan sčista-jasna nechal. Nick načas zmiernil prázdnotu v srdci po Ewanovi. Naivne som si namýšľala, že na Ewana som zabudla vďaka randeniu s Nickom. Mal devätnásť rokov a bol úžasný spevák konkurenčnej rockovej kapely.

Nick bol prvý z mojich zlých chlapcov...

V ošumelom a zadymenom malom klube bolo príliš horúco. Pri pohľade na Nicka na pódiu so skupinou Allied Criminal ma však napĺňala eufória. Názov kapely sa mi zdal hlúpy, ani ich muzika ma nenadchýnala, ale milovala som Nickov hlas, jeho zapálenie a to, ako ich ľudia zbožňovali. Pyšne som stála v dave ako jeho frajerka a zaumienila som si, že ho budem vždy podporovať, nech sa deje čokoľvek.

Na javisku sa Nick hral na drsniaka, ale v skutočnosti bol roztomilý. Večer pred vystúpením som mu povedala, že to z rodinných dôvodov nestihnem, čo mu vôbec neprekážalo. Sklamalo ho to, ale nerobil z toho vedu ako Ewan. Cítila som sa pri ňom výnimočná, nie ako pri Ewanovi. Nick mi stále opakoval, aká som krásna, zábavná a zaujímavá. Kým som ho nestretla, pripadala som si obyčajná. Zamilovala som sa doňho až po uši a pravdepodobne preto som s ním pred pár týždňami zažila svoj prvý sex.

Kamošky na to reagovali detinsky. Žiarlili, čo bolo smiešne. Presviedčali ma, že som urobila chybu, keď som sa mu podvolila, nepodporovali ma a vyhýbali sa mi. Našťastie som mala Nicka, takže ich správanie mi bolo ukradnuté.

Nick bez problémov akceptoval, že neprídem, a počas milovania mi do ucha šepkal sladké slová. Vtedy som sa rozhodla, že sa vytratím z tetinho narodeninového žúru a prídem sa naňho pozrieť. Nemohla som sa dočkať, ako prekvapene sa zatvári.

Kapela dohrala. Ponáhľala som sa k dverám vedúcim do zákulisia. Vyhadzovač ma nechcel pustiť, ale keď som mu vysvetlila, kto som, zmizol vzadu a vrátil sa s „manažérom“ kapely, Nickovým starším bratrancom Justinom. Ktovie, čím sa kvalifikoval na manažéra. Vtedy ma to však nezaujímalo. Justin ma spoznal, vpustil do zákulisia a vyparil sa. Ani som sa ho nestihla opýtať, kadiaľ mám ísť. Vydala som sa opačným smerom a narazila na členov kapely sediacich za biliardovým stolom. Pili pivo a hlasno debatovali s nejakými chalanmi a babami, ktoré som nepoznala.

Nicka som medzi nimi nevidela.

Gitarista Alan zdvihol zrak a stuhol. Nervózne hľadel za mňa, potom na mňa. „Shannon.“ Náhle vstal a ostatní sa na mňa zmätene dívali. „Myslel som, že dnes neprídeš.“

Rozochvene som sa usmiala. Napätie, ktoré vyvolal môj príchod, spustilo vo mne alarm. „Chcela som Nicka prekvapiť. Kde je?“

„Hm, neviem.“ Bubeník Digby pokrčil plecami a s falošnou ľahostajnosťou pozrel na ostatných. Tí sa tvárili rovnako.

Až na Alana. So zovretými perami na nich hľadel, a keď sa mi zadíval do očí, tvrdohlavo a uprene som mu pohľad opätovala. Myklo ho. S Alanom som vychádzala celkom dobre. Občas som mala dokonca dojem, že ma má rád. Celý čas so mnou flirtoval a bol ku mne pozorný. Vždy som ho odbila, lebo som bola buchnutá do Nicka a k nikomu inému som nemohla cítiť to čo k nemu.

„Kde je, Alan?“

Alanov pohľad zmiernila ľútosť. „Je v šatni, Shannon.“ Kývol za mňa a ostatní sa nervózne zavrteli.

Srdce mi išlo vyskočiť z hrude. Otočila som sa na nízkych podpätkoch a s hranou sebaistotou som vykročila do potemnenej úzkej chodby. Zastala som pred čiernymi dverami. Tušila som, čo uvidím, ale musela som sa o tom presvedčiť na vlastné oči.

Trasúcou sa rukou som stisla kľučku a otvorila.

V malej miestnosti, nie väčšej než skriňa, so sliepňajúcou lampou som zočila Nicka s džínsami spustenými až k členkom, ako vráža do blondínky opretej o stenu.

Zachvátila ma nevoľnosť a bolesť, akú som nikdy predtým necítila. Obaja prudko zdvihli hlavu, prekvapení, že ich niekto vyrušil. Nick vypleštil oči a náhle zabudol na blondínu, zhrozene vykríkol moje meno a pustil ju. Spadla na zem. Nick si nervózne naťahoval džínsy.

Vyrútila som sa von, ignorujúc kričiaceho Alana i Nicka, ktorí za mnou utekali. Stratila som sa im v dave v špinavom bare a ponáhľala sa na autobusovú zastávku. Nešla som domov. Namiesto toho som zaklopala na dvere svojej kamošky Caro. Pustila ma dnu a ja som sa jej pomedzi vzlyky ospravedlňovala za to, že som ju nazvala naivnou. Napokon sa ukázalo, že naivná som bola ja...

Nick mi dal dôležitú lekciu. No musel ma podvádzať aj ďalší muž, aby som sa konečne poučila. Napokon som zmúdrela. Neskôr ma však dobehol iný typ zlého chlapca: Síce ma nepodvádzal, ale aj tak si našiel spôsob, ako mi ničiť život.

No už stačilo.

Roztrhala som skicu Nicka na márne kúsky. Nikdy viac.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

PROLÓG

1. KAPITOLA