Holly Blacková a Cassandra Clarová

MEDENÁ RUKAVICA

Copyright © 2015 by Holly Black and Cassandra Clare LLC All rights reserved.

Translation © 2016 by Michal Jedinák

Illustrations © 2015 by Scott Fischer Book design by Chris Stengel

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu The Copper Gauntlet (Scholastic Press, an imprint of Scholastic Inc., New York 2015)

preložil Michal Jedinák.

Redigovala Antónia Revajová.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v edícii YOLI, v roku 2016 ako svoju 877. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4635-5

VENUJEME

URSULE ANNABEL LINKOVEJ GRANTOVEJ,

NAPOLY PÄŤROČNÉMU DIEVČATKU,

NAPOLY OHŇU.

PRVÁ KAPITOLA

Call oddelil z trojuholníka pizze malé koliesko mastnej korenistej klobásy a strčil ruku pod stôl. Okamžite pocítil vlhký jazyk chaosom posadnutého vlka, keď zviera schmatlo pochúťku.

„Nekŕm tú potvoru,“ nevrlo ho upozornil otec. „Jedného dňa ti odhryzne ruku.“

Call potľapkal Chaosa po hlave a otca si nevšímal. Alastair nebol v poslednom čase so synom spokojný. Nechcel počúvať o jeho pobyte v magistériu. Nepáčilo sa mu, že jeho bývalý majster Rufus si chlapca vybral za učňa. A odkedy sa Call vrátil domov s vlkom posadnutým chaosom, Alastair vyzeral, že si každú chvíľu vytrhá vlasy.

Call celý život počúval otcove reči o tom, aká je jeho bývalá škola odporná – tá istá škola, kde teraz študuje Call, hoci urobil všetko pre to, aby ho neprijali. Keď po skončení prvého ročníka prišiel naspäť, rátal s otcovým hnevom, ale netušil, že to bude také nepríjemné. Kedysi spolu vychádzali bez ťažkostí. No teraz je medzi nimi akési... napätie.

Call dúfal, že dôvodom je iba magistérium, pretože druhá možnosť by bola, že Alastair pozná synovo tajomstvo.

Aj chlapca jeho zlovestné tajomstvo veľmi znepokojovalo. V hlave si písal zoznam – všetko, čo naznačovalo, že je zlovestný vládca, si poznačil do prvého stĺpca a dôkazy proti do druhého. Pred každým rozhodnutím najprv nazrel do zoznamu. Vypil by zlovestný vládca poslednú šálku kávy z kanvice? Ktorú knihu by si zlovestný vládca zobral z knižnice? Keď sa oblečie celý do čierneho, je to typický prejav zlovestného vládcu, alebo normálny výber šiat? Najhoršie bolo, že podľa Callovho presvedčenia hrá jeho otec rovnakú hru – kedykoľvek sa pozrie na syna, v duchu zvažuje body za a proti, že Callum je zlovestný vládca. Lenže Alastair mohol mať nanajvýš podozrenie, nie istotu.

Určité veci totiž vedel iba Call.

Nedokázal prestať myslieť na slová majstra Josepha: že on, Callum Hunt, má dušu Nepriateľa smrti. Že je prevtelením Nepriateľa smrti a jeho osudom je páchať zlo. Aj v útulnej kuchyni so žltými stenami, kde s otcom spolu jedli hádam tisíckrát, mu v ušiach zneli majstrove slová:

Duša Calluma Hunta je mŕtva. Po vyhnaní z tela sa scvrkla a zomrela. Duša Constantina Maddena zapustila korene a rástla – znovuzrodená a neporušená. Jeho nasledovníci robili všetko pre zachovanie dojmu, že pokračuje vo svojej práci, aby ste boli v bezpečí.

„Call?“ otec naňho upieral zvláštny pohľad.

Chlapec mu chcel povedať, aby sa naňho nedíval. A zároveň by sa ho najradšej opýtal: Čo vidíš, keď sa na mňa pozeráš?

S Alastairom sa delili o Callovu obľúbenú pizzu s klobásou a ananásom. Inokedy sa rozprávali o tom, čo chlapec najnovšie vyviedol v meste alebo na čom otec práve robí v garáži, lenže Alastair teraz mlčal a Callovi nenapadalo, čo by mu povedal. Chýbali mu najlepší priatelia – Aaron a Tamara –, ale pred otcom o nich nemohol rozprávať, pretože sú súčasťou magického sveta, ktorý Alastair z duše nenávidí.

Call sa zošuchol zo stoličky. „Môžem ísť s Chaosom na dvor?“ Alastair sa na vlka zamračil. Z kedysi rozkošného šteňaťa vyrástla šľachovitá obluda a zaberala veľkú časť miesta pod stolom. Vlk uprel na Callovho otca oči posadnutého chaosom, jazyk mu visel z papule. Slabo zakňučal.

„Len choď,“ nešťastne vzdychol Alastair. „Ale nebuďte tam dlho. A vyhýbajte sa ľuďom. Ak nechceme, aby susedia vyvolali rozruch, najlepšie bude mať situáciu pod kontrolou a zabrániť, aby im Chaos prišiel na oči.“

Vlk vyskočil a cvakajúc pazúrmi na linoleu sa vybral k dverám. Call sa uškrnul. Vedel, že vzácna oddanosť zvera posadnutého chaosom pridáva veľa bodov na stranu zlovestného vládcu, ale aj tak neľutoval, že si vlka nechal.

Pravdaže, presne to je zrejme problém zlovestných vládcov: nikdy neľutujú svoje rozhodnutia.

Keď Call vyšiel z domu, snažil sa na to nemyslieť. Bolo teplé letné popoludnie. Zadný dvor zarástol hustou zelenou trávou; Alastair si nepotrpel na jeho udržiavanie, väčšmi sa staral, aby si udržal susedov od tela, ako si s nimi vymieňal tipy na kosenie trávnika. Call Chaosovi hádzal palicu, a vlk mu ju vrtiac chvostom s iskrivými očami prinášal späť. Keby chlapec mohol, bežal by so zvieraťom, lenže chorá noha mu bránila v rýchlom pohybe. Chaos to očividne chápal a iba zriedka odbehol priďaleko. Len čo sa Chaos trochu vybláznil, spolu prešli cez cestu k parku a vlk sa rozbehol ku kríkom. Call siahol do vrecka po plastové vrecúško. Zlovestní vládcovia po svojich psoch určite neupratujú, takže chlapec si po každej prechádzke pridal jeden bod do dobrého stĺpca.

„Call?“

Prekvapene sa zvrtol. A ešte väčšmi užasol, keď videl, kto ho oslovil. Kylie Mylesová mala svetlé vlasy vzadu zopnuté dvoma sponkami v tvare jednorožca a v ruke držala ružový remienok. Na druhom konci bolo čosi, čo vyzeralo ako malá biela parochňa, ale mohol to byť aj pes.

„Ty... mhm,“ Call sa odmlčal. „Ty vieš, ako sa volám?“

„Dlho som ťa nevidela,“ odvetila Kylie, jeho zmätok sa očividne rozhodla ignorovať. Stíšila hlas. „Zmenil si školu? Chodíš na balet?“

Call bol v rozpakoch. Kylie s ním išla na železnú skúšku, robila vstupný test do magistéria, ale na rozdiel od neho ju nevzali. Mágovia ju odviedli do inej miestnosti a odvtedy ju nevidel. Z jej popleteného výrazu uhádol, že si ho určite pamätá, ale nebol si istý, čo sa s ním podľa nej stalo. Skôr, ako ju pustili späť medzi ľudí, určite jej zmenili spomienky.

Na jeden bláznivý okamih mu napadlo, že jej všetko vyrozpráva. Že skladali skúšky do čarodejníckej, nie do baletnej školy, a ako si ho majster Rufus vybral aj napriek tomu, že nazbieral oveľa menej bodov ako Kylie. Verila by mu, keby jej prezradil, aká je to škola a aké to je, rukami tvarovať oheň alebo lietať vo vzduchu? Chcel jej povedať, že Aaron je jeho najlepší priateľ a navyše tvorič, čo je fakt veľká vec, lebo to znamená, že ako jeden z mála žijúcich mágov dokáže čarovať s chaosom.

„Škola je fajn,“ zamrmlal a pokrčil plecami. Nevedel, čo k tomu dodať.

„Prekvapuje ma, že ťa zobrali,“ pohľadom mu skĺzla po nohe a rozpačito sa odmlčala.

Pocítil známe vzplanutie hnevu a spomenul si, aké to bolo, keď chodil do starej školy, kde nikto neveril, že môže byť dobrý v nejakej pohybovej aktivite. Pokiaľ mu pamäť siahala, ľavú nohu mal kratšiu a slabšiu, než pravú. Chôdza mu spôsobovala bolesť a ani nespočítateľné operácie, ktoré musel vytrpieť, mu veľmi nepomohli. Otec mu vždy tvrdil, že sa taký narodil, ale majster Joseph mu povedal niečo iné.

„Najdôležitejšia je sila v hornej časti tela,“ odsekol povýšene, hoci nevedel, čo to presne znamená.

Dievča s rozšírenými očami prikývlo. „Aká je baletná škola?“

„Ťažká. Tancujeme až do odpadnutia. Pijeme iba kokteily zo surových vajec a jeme pšeničné proteíny. Každý piatok súťažíme v tanci a kto sa udrží na nohách, dostane čokoládovú tyčinku. Okrem toho nás ustavične nútia pozerať tanečné filmy.“

Kylie chcela niečo povedať, ale prerušil ju Chaos, ktorý vybehol z krovia. V zuboch niesol palicu, oči mal široké a trblietavé – mihali sa v nich odtiene oranžovej, žltej a pekelnej červenej. Kylie na vlka nechápavo civela a Call si uvedomil, že v jej očiach musí byť obrovský a určite vidí, že to nie je ani pes, ani iný normálny domáci miláčik.

Dievča vykríklo. Skôr než sa Call zmohol na slovo, vybehlo z parku a uháňalo dolu ulicou – pes, pripomínajúci biely chumáč, s ňou ledva držal krok.

Toľko k pokojnému spolunažívaniu so susedmi.

Kým sa Call vrátil domov, rozhodol sa. Za to, že klamal a vystrašil Kylie, si musí odrátať všetky dobré body, ktoré dostal za čistenie po Chaosovi.

Stĺpec zlovestného vládcu víťazil.

„Stalo sa ti niečo?“ opýtal sa otec pri pohľade na syna, len čo Call zavrel dvere.

„Nie, som v pohode,“ odvetil sklesnuto.

„Dobre.“ Alastair si odkašľal. „Napadlo mi, že večer by sme mohli ísť do kina.“

Calla to zaskočilo. Odkedy prišiel na prázdniny, veľa toho spolu nerobili. Otec mal zo dňa na deň pochmúrnejšiu náladu a vychodil cestičku z obývačky, kde sedel pred televízorom, do garáže, kde opravoval staré autá, kým sa neleskli ako nové, a potom ich predával zberateľom. Niekedy si Call zobral skejtbord a bez nadšenia sa prevážal po meste, ale oproti magistériu mu všetko pripadalo nudné.

Cnelo sa mu dokonca aj za lišajníkom.

„Aký film si chceš pozrieť?“ opýtal sa, lebo usúdil, že zlovestní vládcovia sa nestarajú o názor iných ľudí. Za to si určite zaslúži nejaké body.

„Dávajú niečo nové. S vesmírnymi loďami,“ odvetil otec. Calla jeho výber prekvapil. „A cestou sa môžeme zbaviť tej tvojej opachy. Vymeníme ju za pekného pudlíka. Alebo za pitbulla. Za čokoľvek, čo nie je besné.“

Chaos na Alastaira hrozivo pozrel. V desivých očiach mu vírili farby. Call si spomenul na Kylinho parochňového psa.

„Nie je besný,“ pohladil Chaosa po krku. Vlk si ľahol a s vyplazeným jazykom sa prevrátil na chrbát, aby mu Call poškrabkal brucho. „Môže ísť s nami? Počkal by nás v aute so stiahnutými oknami.“

Alastair sa zamračil a pokrútil hlavou. „V žiadnom prípade.

Priviaž to v garáži.“

„Chaos nie je vec,“ namietol Call. „A stavím sa, že by mu chutili pukance. Aj gumové medvedíky.“

Otec pozrel na hodinky a potom ukázal ku garáži. „Nejaké tomu môžeš priniesť.“

„Mu!“ Call si vzdychol a viedol Chaosa do otcovej dielne v garáži. Miestnosť bola väčšia než najväčšia izba v dome a smrdela olejom, benzínom a starým drevom. Na kvádroch stála kostra citroënu bez pneumatík a s vybratými sedadlami. Na starožitných stolčekoch sa kopili zažltnuté opravárske príručky a na trámoch sa hojdali svetlomety. Nad zbierkou kľúčov viselo zvinuté lano. Jeho koniec Call voľne priviazal k vlkovmu obojku.

Kľakol si pred Chaosa. „Onedlho sa vrátime do školy,“ zašepkal. „K Tamare a Aaronovi. Všetko bude zasa ako predtým.“

Vlk zakňučal, akoby mu rozumel. Akoby mu magistérium chýbalo rovnako ako chlapcovi.

Call sa ťažko sústredil na film aj napriek vesmírnym lodiam, mimozemšťanom a výbuchom. Stále myslel na to, ako vzdušní mágovia v magistériu premietali obrazy rovno na stenu jaskyne. Pretože filmy ovládali čarodejníci, mohlo sa v nich stať hocičo. Videl Hviezdne vojny so šiestimi rozličnými koncami, ale aj filmy, v ktorých deti z magistéria bojovali s netvormi, jazdili na lietajúcich autách a menili sa na superhrdinov.

V porovnaní s nimi pôsobil film v kine trochu nudne. Call sa zameriaval na časti, ktoré by urobil inak, a za celý čas vypil tri ľadové nápoje s príchuťou kyslých jabĺk a zjedol dve veľké vrecká maslových pukancov. Alastair hľadel na plátno s miernou hrôzou, k synovi sa neobrátil, ani keď mu Call ponúkol čokoládovo-orieškové bonbóny. Call musel zjesť všetko sám, a kým sa vrátili k autu, od toľkého cukru mu hučalo v hlave.

„Páčilo sa ti to?“ opýtal sa Alastair.

„Bolo to celkom dobré.“ Call nechcel vyzerať nevďačne, že ho otec vytiahol na film, na ktorý by sám nikdy nešiel. „Najmä tá časť s výbuchom vesmírnej stanice bola skvelá.“

Odmlčali sa, ale Alastair prehovoril skôr, než sa ticho zmenilo na nepríjemné. „Nemusíš sa vrátiť do magistéria. Základy si sa naučil a cvičiť môžeš aj tu – so mnou.“

Callovi zovrelo srdce. Podobný rozhovor viedli už stokrát a nikdy nedopadol dobre. „Asi by som tam mal ísť,“ odvetil čo najmiernejšie. „Už som prešiel prvou bránou a mal by som dokončiť, čo som začal.“

Alastairov výraz potemnel. „Život v podzemí deťom neprospieva. Potme ako červy. Koža ti zbledne a nadobudne sivý odtieň. Nebudeš mať dostatok vitamínu D. Pomaly stratíš chuť do života...“

„Vyzerám sivý?“ Call sa zriedka staral o svoj zovňajšok – nanajvýš sa uistil, že nemá naopak nohavice a vlasy mu netrčia na všetky strany –, ale sivá koža znela hrozivo. Ukradomky zaškúlil na ruku, ale zdalo sa mu, že má stále tú istú ružovobéžovú farbu.

Keď odbočili na ich ulicu, Alastair rozčúlene zvieral volant.

„Čo sa ti na tej škole tak páči?“

„A čo sa na nej páčilo tebe?“ odpovedal Call protiotázkou.

„Učil si sa tam a viem, že ti celý čas neliezla na nervy. Stretol si tam mamu...“

„Áno,“ odvetil otec. „Mal som tam priateľov. To sa mi páčilo.“ Pokiaľ si Call pamätal, bolo to prvý raz, čo otec priznal, že sa mu na čarodejníckej škole niečo páčilo.

„Aj ja tam mám priateľov. Tu nemám žiadnych, ale v magistériu áno.“

„Všetci priatelia, s ktorými som chodil do školy, sú mŕtvi, Call,“ pokračoval Alastair a Callovi sa postavili chĺpky na krku. Myslel na Aarona, Tamaru a Celiu – a potom musel prestať. Bolo to priveľmi strašné.

Nielen predstava, že zomrú. Ale že zomrú preňho.

Pre jeho tajomstvo.

Pre zlo, ktoré sa v ňom ukrýva.

Prestaň! napomenul sa. Medzitým zastali pri dome. Callovi sa na ňom niečo nepáčilo. Niečo bolo inak. Až po chvíli mu došlo, čo to je. V garáži priviazal Chaosa a dvere zatvoril. Lenže teraz sú otvorené – díva sa na veľký čierny štvorec.

„Chaos!“ schmatol kľučku a napoly vypadol na chodník, lebo v slabej nohe mu brnelo. Počul, že otec za ním volá, ale nevšímal si ho.

Napoly kríval, napoly bežal ku garáži. Lano tam stále viselo, ale jeden koniec malo rozstrapkaný, akoby ho prerezal nôž – alebo prehryzol ostrý vlčí zub. Call si skúsil predstaviť Chaosa samého v tmavej garáži. Štekal a čakal na Calla. Chlapec pocítil v hrudi chlad. Chaosa doma veľmi často nepriväzovali a asi ho to vydesilo. Možno prehryzol lano a hádzal sa do dverí, kým sa neotvorili.

„Chaos!“ zakričal hlasnejšie. „Chaos, sme doma! Môžeš sa vrátiť!“

Zvrtol sa dookola, ale vlk nevyšiel z kríkov ani sa nevynoril z tieňov medzi stromami.

Zvečerievalo sa.

Za Callom zastal otec. Pozrel na roztrhnuté lano a otvorené dvere a s povzdychom si prešiel rukou po sivo-čiernych vlasoch.

„Call,“ jemne ho oslovil. „Je preč. Tvoj vlk je preč.“

„To nemôžeš vedieť!“ zvolal chlapec a zvrtol sa k otcovi.

„Call...“

„Vždy si Chaosa nenávidel!“ vyštekol. „Určite si rád, že zmizol.“ Alastairovi stvrdla tvár. „Neteší ma, že si rozrušený, Call. Ale áno, ten vlk nemal byť nikdy domácim zvieraťom. Mohol niekoho zabiť alebo vážne zraniť. Jedného z tvojich priateľov alebo, nedajbože, aj teba. Len dúfam, že beží k lesu a nenamieri si to do mesta, aby si pochutil na susedoch.“

„Buď už ticho!“ okríkol ho Call, hoci na myšlienke, že Chaos niekoho zje, bolo čosi upokojujúce, pretože v rozruchu okolo toho by ho Call mohol nájsť. Rázne tú predstavu vytlačil z mysle a uložil ju do stĺpca určeného pre zlovestného vládcu.

Také myšlienky ničomu nepomáhajú. Musí Chaosa nájsť skôr, než sa stane niečo hrozné. „Chaos nikdy nikomu neublížil,“ povedal.

„Prepáč, Call.“ Na chlapcovo prekvapenie to znelo úprimne.

„Viem, že si si veľmi dlho želal domáceho miláčika. Možno keby som ti bol dovolil, aby si si nechal toho rypoša...“ opäť vzdychol. Callovi napadlo, či mu otec zviera nezakázal preto, lebo zlovestný vládca by nemal mať zviera. Pretože zlovestní vládcovia nikoho nemilujú, a už vôbec nie nevinné zvieratá. Ako je Chaos.

Predstavil si, aký musí byť vlk vystrašený – nebol sám od chvíle, keď ho Call našiel ako šteňa.

„Prosím,“ naliehal na otca. „Prosím, pomôž mi nájsť Chaosa.“ Alastair prikývol prudkým pohybom čeľuste. „Sadni si do auta. Pomaly obídeme blok a budeme naňho kričať. Nemusel ujsť ďaleko.“

„Dobre,“ súhlasil Call. Obzrel sa späť ku garáži a mal pocit, akoby niečo prehliadol – akoby svojho vlka mohol zbadať, keby sa díval dosť pozorne.

Ale nech obchádzali blok, koľkokrát chceli, a volali naňho, Chaos sa neukázal. Svet zahaľovala čoraz hustejšia tma, preto sa vrátili domov. Alastair uvaril na večeru špagety, ale Call sa nevedel prinútiť do jedla. Otec mu musel prisľúbiť, že na druhý deň mu pomôže vyrobiť plagáty s nápisom HĽADÁ SA PES, i keď Alastair bol presvedčený, že Chaosova fotka narobí viac zla ako dobra.

„Zvieratá posadnuté chaosom sa nemajú chovať ako domáce zvieratá, Callum,“ povedal, keď odložil synov nedotknutý tanier. „Na ľuďoch im nezáleží. Nemajú to v sebe.“

Call mu na to nič nepovedal a odišiel do postele s hrčou v krku a s pocitom hrôzy.

Prenikavé skučanie prebralo Calla z nepokojného spánku. Prudko sa posadil na posteli a schmatol Miri, dýku, ktorú mal vždy na nočnom stolíku. Spustil z postele nohy a skrivil tvár, keď sa chodidlami dotkol studenej dlážky.

„Chaos?“ zašepkal.

Zdalo sa mu, že v diaľke počul ďalšie zakňučanie. Vyzrel z okna, ale videl iba siluety stromov a tmu.

Vykradol sa na chodbu. Dvere otcovej izby boli zatvorené a medzera pod nimi tmavá. Call však vedel, že napriek tomu môže byť hore. Alastair niekedy celú noc opravuje autá v dielni na prízemí.

„Chaos?“ znova zašepkal.

Neodpovedal mu nijaký zvuk, ale na rukách mu naskakovali zimomriavky. Cítil, že jeho vlk je neďaleko, plný úzkosti a vystrašený. Call sa pohol za tým pocitom, hoci to nevedel vysvetliť.

Viedol ho po chodbe až navrch schodiska do pivnice. Chlapec sťažka preglgol, zovrel Miri a zostupoval.

Suterén plný automobilových súčiastok, polámaného nábytku, domčekov pre bábiky, bábik, ktoré potrebujú opraviť, a starožitných plechových hračiek, čo sa občas s bzukotom prebrali k životu, ho vždy trochu desil.

Spod dverí do ďalšieho z Alastairových skladov, plného iných harabúrd, ktoré zatiaľ nestihol opraviť, vychádzalo svetlo. Call pozberal odvahu, krívajúc prešiel miestnosťou a zatlačil na dvere.

Nepovolili. Otec ich zavrel. Rozbúšilo sa mu srdce.

Alastair nemal ani najmenší dôvod zamykať kopu starých, napoly opravených predmetov.

„Oci?“ zavolal Call cez dvere a rozmýšľal, čo by tam otec robil.

Lenže na druhej strane sa pohlo niečo iné. Vzplanula v ňom taká zlosť, že sa ňou takmer udusil. Malú dýku zastrčil do škáry a pokúsil sa odtisnúť závoru.

Po chvíli napätia špička Miri zatlačila na správne miesto a zámka vyskočila. Dvere sa otvorili.

Zadná časť pivnice vyzerala inak, ako si ju Call pamätal. Neporiadok zmizol a uvoľnil miesto čomusi, čo vyzeralo ako veľmi skromná pracovňa mága. V jednom kúte stál stôl obklopený kopami starých aj nových kníh. V druhom videl skladacie ležadlo. A uprostred dlážky, spútaný okovami a s papuľou zapchatou nechutne vyzerajúcim koženým náhubkom, stál Chaos.

Vlk zakňučal a vrhol sa ku Callovi, ale reťaze ho strhli späť. Call si kľakol, prstami Chaosovi strapatil srsť a zároveň nahmatával pracku obojka. Bol taký šťastný, že vidí Chaosa, a taký nahnevaný na otca za to, čo urobil, že na okamih prehliadol najdôležitejší detail.

Ale keď prebehol zrakom po miestnosti, aby zistil, kde Alastair odložil kľúč, napokon zbadal to, čo si mal všimnúť prvé.

Aj k ležadlu pri stene boli pripevnené putá.

A veľkosťou sa hodili práve pre chlapca, ktorý čoskoro dovŕši trinásť rokov.

DRUHÁ KAPITOLA

Call nevedel odtrhnúť oči od okov. Mal pocit, akoby sa mu scvrklo srdce, zúfalo pumpovalo, ale do žíl neprúdila žiadna krv. Okovy boli vyrobené zo železa s vyrytými alchymistickými symbolmi – očividne to bola práca čarodejníka – a zapustené hlboko do steny. Keby sa zacvakli, obeť sa z nich nikdy neuvoľní.

Chaos za Callom zakňučal. Chlapec sa prinútil odvrátiť zrak a zameral sa na oslobodenie vlka. Zložiť náhubok bolo ľahké, no len čo to urobil, Chaos začal divo štekať, akoby chcel Callovi porozprávať celý príbeh o tom, ako skončil pripútaný v pivnici.

„Pssst!“ tíšil ho Call a v panike mu chytil nos. „Nezobuď otca.“ Chaos kvílil a Call sa spamätával. V skladisku bola betónová dlážka. Chlapec do nej siahol po dávku zemskej mágie, aby zlomil vlkove reťaze. Zemská mágia prišla, ale slabá: Call sa poriadne nesústredil a vedel to. Nemohol uveriť, že otec predstieral ľútosť nad Chaosovým zmiznutím a vozil ho po okolí, hoci celý čas vedel, že vlk je v pivnici, kde ho pripútal.

Ibaže to nemohol urobiť sám. Od Calla sa ani na chvíľu nepohol. Takže to musel byť niekto iný. Otcov priateľ? Callovi sa zakrútila hlava. Alastair nemá priateľov.

Srdce sa mu prudšie rozbúchalo a intenzívna kombinácia strachu a mágie roztrhla Chaosove reťaze – vlk bol voľný. Call prebehol miestnosťou k otcovmu stolu a zdvihol z neho papiere. Všetky boli popísané Alastairovým jemným, drobným písmom; stránky s poznámkami a kresbami. Call videl skicu brány magistéria, budovu s piliermi, ktorú nepoznal, a letecký hangár, kde sa konala železná skúška. No väčšina kresieb zobrazovala zvláštne mechanické zariadenie podobné starodávnej rytierskej rukavici pokrytej čudnými symbolmi. Bolo by to super, keby Callovi po chrbte neprebehli desivé zimomriavky.

Kresby ležali pri knihe s vysvetlením nezvyčajného, znepokojujúceho rituálu. Objemné dielo zviazané v popraskanej čiernej koži ukrývalo hrozivý obsah. Písalo sa v ňom, ako môže mágiu chaosu získať a použiť aj niekto iný ako tvorič – stačí z tela zvieraťa posadnutého chaosom vybrať ešte bijúce srdce. Pomocou rukavice a srdca je možné tvoriča zbaviť mágie a úplne ho zničiť.

Ale človek, ktorý nie je mág chaosu – čiže tvorič –, by takýto rituál prežil.

Pri pohľade na ležadlo Call ľahko uhádol, kto má byť predmetom experimentu. Alastair chce na Callovi s pomocou chaosu vykonať temnú magickú operáciu, ktorá ho zabije, ak je naozaj Nepriateľom smrti a má v sebe jeho tvoričské schopnosti.

Call otca podozrieval, že tuší pravdu, ale teraz to vyzeralo, že je to niečo viac ako podozrenie. Aj keby chlapec magickú operáciu prežil, zostalo by mu vedomie, že v tomto teste nemal obstáť. Má v sebe dušu Constantina Maddena a vlastný otec si želá jeho smrť.

Vedľa knihy ležala poznámka napísaná Alastairovým drobným rukopisom: Toto naňho musí zabrať. Musí! Posledné slovo niekoľkokrát podčiarkol a k poznámke pripísal septembrový dátum.

Deň, keď sa má Call vrátiť do magistéria. Ľudia v meste vedeli, že prišiel domov na prázdniny – a asi predpokladali, že na jeseň sa vráti do baletnej školy. Keby v septembri zmizol, nikto by to nepovažoval za čudné.

Znova sa obrátil a pozrel na okovy. Zdvihol sa mu žalúdok.

Do septembra zostávajú iba dva týždne.

„Call.“

Prudko sa zvrtol. Vo dverách stál otec, oblečený, akoby vôbec nemal v úmysle spať. Okuliare mal posunuté ku koreňu nosa. Vyzeral úplne normálne, ale trochu smutne. Call sa neveriacky díval, ako k nemu vystiera ruku.

„Call, nie je to tak, ako si myslíš...“

„Povedz mi, že si tu nepripútal Chaosa,“ precedil Call. „Povedz mi, že nič z tohto ti nepatrí.“

„Ja som ho nedal do reťazí.“ Bolo to prvý raz, čo Alastair nehovoril o Chaosovi ako o veci. „Ale môj plán je nevyhnutný, Call. Robím to pre tvoje dobro. Na svete žijú odporní ľudia, ktorí ti budú robiť strašné veci; zneužijú ťa. Nemôžem to dopustiť.“

„Preto mi urobíš niečo strašné ešte pred nimi?“

„Je to pre tvoje dobro!“

„Klameš!“ zvolal Call. Pustil Chaosa a vlk zavrčal. Uši mal pritiahnuté k hlave a zazeral na Alastaira zvírenými mnohofarebnými očami. „Všetko, čo si mi kedy povedal, bola lož. Klamal si o magistériu...“

„O magistériu som neklamal!“ odsekol Alastair. „Je to pre teba najhoršie miesto na svete! Vždy bolo a vždy bude!“

„Lebo si myslíš, že som Constantine Madden!“ vybuchol Call.

„Myslíš si, že som Nepriateľ smrti!“

Bolo to, akoby zastavil tornádo. Odrazu nastalo napäté, strašidelné ticho. Dokonca ani Chaos nevydal nijaký zvuk. Alastairovi ochabla tvár a bezvládne sa oprel o rám dverí. Odpovedal veľmi tichým hlasom. V istom zmysle to bolo horšie ako hnev.

„Naozaj si Constantine Madden, však?“

„Neviem!“ Call mal pocit, akoby stál opustený mimo reality.

„Nepamätám si nič okrem vlastného života. Ale ak som naozaj on, mal by si mi pomôcť zistiť, čo s tým robiť. No namiesto toho mi zamykáš vlka a...“

Pozrel na okovy a zvyšok vety preglgol.

„Keď som uvidel vlka, pochopil som pravdu,“ pokračoval otec rovnako potichu. „Domyslel som si to už predtým, ale presvedčil som sám seba, že nemôžeš byť ako on. Lenže aj Constantine mal v tvojom veku takého vlka. Zviera ho všade sprevádzalo. Presne ako teba Chaos.“

Callovi prebehli po tele zimomriavky. „Hovoril si, že si bol Constantinov priateľ.“

„Boli sme v rovnakej skupine. Učni majstra Rufusa.“ Toľko mu otec o svojom pobyte v magistériu doteraz nikdy nepovedal. „Na železnej skúške si Rufus vybral piatich študentov: tvoju mamu, jej brata Declana, Constantina Maddena, Constantinovho brata Jericha a mňa.“ Call videl, že otcovi sa to hovorí veľmi ťažko.

„Na konci strieborného ročníka sme boli nažive iba štyria a Constantine začal nosiť masku. A o päť rokov boli okrem nás dvoch mŕtvi všetci. Po ľadovej masakre ho už takmer nikto nevidel.“

Počas ľadovej masakry zomrela Callova mama. A jemu rozdrvilo nohu. Constantine Madden odstránil z tela malého dieťaťa dušu chlapca menom Callum Hunt a na jej miesto vložil svoju. Ale to ešte nebolo najhoršie. To mu povedal až majster Joseph a týkalo sa to mamy.

„Viem, čo mama napísala do ľadu,“ povedal. „Zabi dieťa. Myslela tým mňa.“

Otec to nepoprel.

„Prečo si ma nezabil?“

„Nikdy by som ti neublížil, Call...“

„Naozaj?“ chlapec schmatol kresbu rukavice. „A čo je toto?

Načo ju potrebuješ? Na vytrhávanie buriny v záhradke?“ Alastair sa zachmúril. „Daj mi to.“

„Chcel si ma spútať reťazami, aby som sa nebránil, keď Chaosovi vytrhneš srdce?“ ukázal prstom na okovy. „Alebo keď ho použiješ proti mne?“

„Nebuď smiešny!“

Otec urobil krok dopredu a vtedy Chaos zavrčal a vrhol sa naňho. Call zakričal a vlk sa vo vzduchu zúfalo skrútil, akoby chcel zastať uprostred skoku. Bokom narazil do Alastaira a muž odletel dozadu. Dopadol na malý stôl, ktorý sa pod ním zlomil. Spolu s vlkom sa zvalili na dlážku.

„Chaos!“ zvolal Call. Vlk sa odkotúľal z Alastaira a stále vrčiac sa vrátil na miesto po chlapcovom boku. Alastair si kľakol a neisto sa postavil.

Call sa k nemu inštinktívne pohol. Otec naňho pozrel a na tvári mal niečo, čo by tam Call nikdy nečakal.

Strach.

Chlapca to rozzúrilo.

„Odchádzam!“ vyštekol. „Odchádzam s Chaosom a už nikdy sa sem nevrátime. Premeškal si príležitosť zabiť nás.“

Alastair varovne zdvihol ruku. „Call. Nemôžem ti to dovoliť.“ Callovi napadlo, čo otec vidí, keď sa naňho pozrie, či sa doňho vkráda desivý pocit odporu. Alastaira vždy považoval za svojho otca, dokonca aj po tom, čo mu povedal majster Joseph, ale je možné, že Alastair v ňom už nevidí svojho syna.

Pozrel na dýku vo svojej ruke. Spomenul si na deň konania železnej skúšky a rozmýšľal, či Alastair hodil Miri jemu, alebo doňho. Zabi dieťa. Spomenul si, čo otec napísal majstrovi Rufusovi, ako ho žiadal o spútanie Callovej mágie. Všetky Alastairove skutky odrazu dávali desivý zmysel.

„Poď,“ prikázal Chaosovi a kývol hlavou k dverám do zvyšku pivnice. „Odchádzame odtiaľto.“

Chaos sa obrátil a klusal preč. Call opatrne spätkoval za vlkom.

„Nie! Nemôžeš odísť!“ Alastair k nemu priskočil a schmatol ho za ruku. Otec nebol veľký muž, ale mal štíhle, vysoké a šľachovité telo. Call sa pošmykol a tvrdo dopadol na betón, nepríjemne pristál na chorej nohe. V tele mu vystrelila bolesť a svet sa mu zavlnil pred očami. Cez Chaosovo štekanie počul otcove slová: „Nemôžeš sa vrátiť do magistéria. Musím to napraviť. Sľubujem, že to napravím...“

Chce povedať, že ma zabije, pomyslel si Call. Tak ma napraví. Ovládla ho zlosť za všetky klamstvá, ktoré mu Alastair povedal, za ľadovú hrču hrôzy, ktorú v sebe nosí, odkedy mu majster Joseph prezradil, kto naozaj je, a pri pomyslení, že všetci, na ktorých mu záleží, by ho nenávideli, keby sa to dozvedeli.

Vyvalila sa z neho zlosť. Stena za Alastairom praskla, otvorila sa na nej puklina a celá miestnosť sa dala do pohybu. Alastairov stôl letel do steny. Skladacie ležadlo explodovalo k stropu. Alastair sa ako omráčený rozhliadol práve vo chvíli, keď naňho Call zameral mágiu. Zdvihla ho do vzduchu a hodila o prasknutú stenu. Hlava do nej narazila s odporným zadunením a telo sa zosypalo na zem.

Call roztrasene vstal. Otec stratil vedomie, nehýbal sa a oči mal zavreté. Priblížil sa k nemu a pozorne si ho obzrel. Alastairov hrudník sa pravidelne dvíhal a klesal. Ešte stále dýcha.

Dovoliť hnevu, aby sa mu natoľko vymkol spod kontroly, že s pomocou mágie uvrhne otca do bezvedomia, patrilo na zozname rozhodne do stĺpca zlovestného vládcu.

Call vedel, že musí z domu odísť skôr, než sa Alastair zobudí. S Chaosom za pätami sa vytackal z miestnosti a zavrel za sebou.

V hlavnej časti pivnice, vedľa čudného zoskupenia dolámaných stoličiek, stála drevená debna plná skladačiek a starých stolových hier s chýbajúcimi kúskami. Call ju odtisol predo dvere skladiska. Pomyslel si, že Alastaira to spomalí, a vykročil ku schodom.

Vbehol do svojej izby, na pyžamo si obliekol mikinu a obul si tenisky. Kým do plátennej športovej tašky strkal náhradné oblečenie, Chaos okolo neho poskakoval a slabo štekal. Call zašiel do kuchyne, schmatol zemiakové lupienky a keksy. Potom vyprázdnil plechovú škatuľku na chladničke, kde Alastair odkladal peniaze na nákupy – v pokrčených jednoa päťdolárových bankovkách tam našiel asi štyridsať dolárov. Vopchal ich do tašky, Miri strčil do puzdra, hodil navrch svojho skromného majetku a zatiahol zips.

Tašku si prehodil cez plece. Noha ho bolela a po páde a z magických vibrácií, ktorých ozveny stále cítil v tele, sa chvel. Mesačné svetlo prenikajúce cez okná maľovalo na všetky predmety v izbe biele okraje. Call sa poobzeral a napadlo mu, či kuchyňu, dom alebo otca ešte niekedy uvidí.

Chaos s nastraženými ušami zakňučal. Call nič nepočul, to však neznamenalo, že Alastair sa neprebúdza. Chlapec potlačil neodbytné myšlienky, schmatol vlka za srsť na krku a potichu sa vykradol z domu.

Ulice zahalené rannou tmou zívali prázdnotou, ale Call sa napriek tomu pohyboval v tieňoch, keby sa ho Alastair vybral hľadať na aute. Čoskoro vyjde slnko.

Asi dvadsať minút po úteku mu zazvonil telefón. Takmer vyskočil z kože a rýchlo ho umlčal.

Podľa čísla vedel, že mu volá niekto z domu. Alastair sa prebral a dostal sa z pivnice. Callova úľava sa vzápätí zmenila na čerstvý strach. Alastair mu znova zavolal. A znova.

Call vypol telefón a odhodil ho, aby ho otec nemohol vystopovať ako detektívi v televízii.

Musel sa rýchlo rozhodnúť, kam pôjde. Vyučovanie v magistériu sa začne až o dva týždne, ale v škole vždy niekto je. Nepochyboval, že majster Rufus by mu dovolil zložiť sa v starej izbe, kým prídu Tamara a Aaron – a keby bolo treba, ochráni ho pred otcom.

Potom si predstavil, ako sa poneviera v podzemí s duniacimi ozvenami a spoločnosť mu robia iba Chaos a majster Rufus. Zdalo sa mu to depresívne. Aj tak si nebol istý, ako by sa sám dopravil k ďalekému systému jaskýň vo Virgínii. Cesta domov do Severnej Karolíny na Alastairovom starom rolls-royce začiatkom leta bola dlhá a prašná a Call netušil, ako by sa po nej vrátil.

S priateľmi si písali esemesky, ale napriek tomu nevedel, kde býva Aaron, lebo chlapec sa o svojom domove vyjadroval veľmi zdržanlivo. Tamarina rodina však žije na predmestí Washingtonu a Call si bol istý, že tam jazdí viac autobusov, než kamkoľvek blízko magistéria.

Už teraz mu chýbal telefón.

Tamara mu poslala darček k blížiacim sa narodeninám – kožený psí obojok a remienok pre Chaosa – a na balíku bola napísaná jej spiatočná adresa. Zapamätal si ju, lebo dom mal meno – Štít – a Alastair mu so smiechom povedal, že presne tak sa správajú typickí boháči. Dávajú domom mená.

Call môže ísť za dievčaťom.

S odhodlaním, aké necítil už niekoľko týždňov, zamieril k autobusovej stanici. Pod malým prístreškom stáli dve lavičky a staršia dáma v klimatizovanej búdke spoza okienka predávala lístky. Na jednej lavičke sedel starec s klobúkom posunutým do tváre, akoby driemal.

Vo vzduchu bzučali komáre. Call podišiel k okienku.

„Mhm. Potrebujem jednosmerný lístok do Arlingtonu.“

Žena si ho premerala, špúliac koralovočervené pery. „Koľko máš rokov?“ opýtala sa.

„Osemnásť,“ dúfal, že to znie dosť sebaisto. Bolo veľmi pravdepodobné, že mu neuverí, ale starší ľudia niekedy nevedia dobre odhadnúť vek. Vyšponoval sa, aby vyzeral čo najvyšší.

„Hmm,“ zamyslela sa. „Dospelý nenávratný lístok stojí štyridsať dolárov. Máš šťastie, autobus ti odchádza o pol hodiny. Ale zvieratá cestovať nesmú, pokiaľ to nie je služobný pes.“

Call pozrel na Chaosa. „Jasné, že je. Čistokrvný služobný pes.

Slúžil v armáde – presnejšie v námorníctve.“ Žena zdvihla obočie.

„Raz zachránil človeka,“ vymýšľal si. Odrátal peniaze a strčil ich do škáry v okienku. „Pred utopením. A pred žralokmi.

Vlastne iba pred jedným, ale bol to kus. Dali mu za to aj medailu.“

Žena naňho upierala pohľad, potom skĺzla očami nadol, lebo si všimla, ako stojí. „Takže ho potrebuješ kvôli nohe?“ opýtala sa. „Mohol si mi to povedať hneď,“ posunula mu lístok.

Call si ho zahanbene zobral a bez slova sa zvrtol od okienka. Na lístok minul takmer všetky peniaze, zostal mu iba dolár a zopár centov. V automate si za to kúpil dve čokoládové tyčinky, sadol si na lavičku a čakal na autobus. Chaos sa mu zložil k nohám.

Sľúbil si, že len čo príde k Tamare, všetko sa zlepší. Život bude fajn.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA