Patricia Cornwell

FLESH AND BLOOD

Copyright © 2014 by Cornwell Entertainment, Inc.

Translation © 2016 by Miriam Ghaniová

Poetry translation © 2016 by Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

Z anglického originálu Flesh and Blood (HarperCollinsPublishers,

London 2014) preložila Miriam Ghaniová.

Verše preložila Jana Kantorová-Báliková.

Redigovala Ľubica Janeva.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 870. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4678-2

Venujem Staci

Múdrosť nevchádza do zlomyseľnej mysle

a veda bez uvedomenia len zničí dušu.

François Rabeilas, 1532

Komu: Kay Scarpettová

Od koho: Medená hlava

Nedeľa 11. mája

(presne 11.43)

Trochu veršov Ti venujem. Krásny Deň matiek, Kay!!!

(obráť stranu)

Prichádza svetlo

a tma,

ktorú si spôsobila

(& myslím, že aj videla),

je preč, preč, preč!

Zlomky

roztriešteného zlata

a kat i slučka sa v tichosti stratia.

A žiadza nežiada si pri hre nerovných,

len doktora Smrť – oko za oko

a krádež za krádež,

erotický sen, keď už mrie tvoj dych.

Mince za tvoje myšlienky.

Drobné si nechaj,

sleduj ciferník,

ručičky na ňom.

Tik, tak, tik!

1

12. jún 2014

Cambridge, Massachusetts

Meď sa oslepujúco leskne ako avanturínové úlomky hore na múre za naším domom. Predstavím si starobylé pastelové štukové dielne s červenými škridlovými strechami pri kanáli Rio dei Vetrai, rozpálené pece a dymiace komíny – majstri pracujú s roztaveným sklom. Dávam pozor, aby som nerozliala dve espresá osladené agávovým nektárom.

Držím krištáľové ručne fúkané šálky za jemné ušká. Sú jednoduché, priezračné a prinášajú mi dávnu spomienku. Objavila som ich na benátskom ostrove Murano a bola som nesmierne šťastná. Vôňa cesnaku a opraženej papriky sa nesie vzduchom von sieťovými dverami, ktoré sa za mnou zatvoria. Cítim aj vôňu bazalkových listov, ktoré som potrhala rukami. Je krásne ráno. Nikdy nemohlo byť krajšie.

Pripravila som svoj špeciálny šalát: šťava, bylinky a koreniny sa pomiešajú a nasajú do kúskov mantovany, ktorú som upiekla na kameni niekoľko dní predtým. Chlieb s olivovým olejom je najlepší niekoľko dní odstáty, keď sa pridáva do panzanelly, ktorá podobne ako pizza bola kedysi jedlom chudobných. Tí využili svoju fantáziu a kúsky focaccie a zeleniny premenili na un’abbonadanzu. Slané jedlá treba stále inovovať a improvizovať pri nich, preto som dnes ráno pridala najemno posekaný fenikel, hrubú soľ a nahrubo pomleté čierne korenie. Namiesto červenej cibule som použila sladkú a doplnila som aj trochu vlastnoručne vypestovanej mäty. Pestujem ju vo veľkých terakotových nádobách na olivy, ktoré som pred rokmi kúpila vo Francúzsku.

Zastanem na patiu a pozriem na gril. Pomaly sa zohrieva, zapaľovacia tekutina a brikety sú bezpečne odložené obďaleč. Môj manžel Benton nie je dobrý kuchár, ale vie rozložiť poriadny oheň a vždy dbá na bezpečnosť. Úhľadnú kôpku dočervena rozpáleného uhlia pokrýva biely popol. Čoskoro sa môžu nad oheň ukladať filety z mečúňa. Moje myšlienky však zrazu prerušia zvláštne zvuky za múrom.

V tej chvíli mi dôjde, že to, čo tam vidím, sú pence. Snažím sa spomenúť si, či tam boli aj predtým, keď sa začínalo brieždiť a bola som v záhrade s naším psom, chrtom Sockom. Správal sa tvrdohlavo, držal sa pri mne a ja som bola nezvyčajne nepozorná. Myseľ sa mi rozbiehala rôznymi smermi, myslela som na to, ako si pochutnáme na toskánskej večeri. Potom sme mali nasadnúť na lietadlo v Bostone. Ani si poriadne nepamätám, ako som so psom vyšla von, myseľ som mala akúsi zahmlenú. Nespomínam si na podrobnosti, keď som sa prechádzala so Sockom vzadu v slabo osvetlenej záhrade.

Je celkom možné, že som si tie medené mince nevšimla. Ani nič iné, čo by naznačovalo, že sa po našom majetku pohyboval nepozvaný hosť. Cítim akýsi chlad a tmavý tieň, ktorý ma ľaká. Pripomína mi to čosi, na čo vôbec nechcem myslieť.

Už si mysľou odišla na dovolenku, ale si stále tu. Ty to vieš najlepšie.

V myšlienkach sa vraciam do kuchyne, kde na pulte pri sporáku leží modrý oceľový deväťmilimetrový Rohrbaugh. Pištoľ mám vždy poruke, aj keď je Benton doma. Dnes ráno som však naň a na vlastnú bezpečnosť ani nepomyslela. V noci som premýšľala o telách, ktoré vozia do našej spoločnosti, budovy bez okien, v bielych dodávkach, diskrétne ukryté v čiernych vreciach. Dnes tam ticho čaká na stretnutie so svojím posledným lekárom na tomto svete päť nových pacientov.

Vyhýbam sa zvyčajnej morbídnej tragickej realite a viem prečo.

Dopekla.

Radšej tú myšlienku zaženiem. Niekto sa so mnou pohráva. S mincami. To je všetko.

2

Náš cambridgeský dom z devätnásteho storočia stojí na severnom okraji študentského kampusu, za rohom je bohoslovecká fakulta a oproti Akadémia umenia a vied. Občas si ľudia skracujú cestu cez náš pozemok. Nie je oplotený a múr je skôr na ozdobu, ako by predstavoval prekážku. Deti naň rady lezú alebo sa za ním skrývajú.

Možno má niektoré z nich teraz času vyše hlavy, keď nechodia do školy.

„Všimol si si, čo máme na múre?“ Prejdem po vyblednutom trávniku ku kamennej lavičke pod magnóliou, kde sedí Benton. Čítal noviny, kým som pripravovala jedlo.

„Čo som si mal všimnúť?“ pýta sa.

Sock sa nám vystrie k nohám a obviňujúco na mňa gáni. Dobre vie, čo preňho mám. Predchádzajúci večer som vytiahla kufre a začala si prezerať tenisové aj potápačské vybavenie. Prišiel na to a upadol do zvláštnej citovej depresie. Lenže tentoraz je hlbšia. Bez ohľadu na to, čo robím, nedokážem ho rozveseliť.

„Mince.“ Podám Bentonovi preso pripravené z celých kávových zŕn s cukrom, ktoré v nás oboch vyvolá ešte väčší hlad.

Opatrne ho ochutná končekom jazyka.

„Nevidel si niekoho, kto by ich tam dal?“ opýtam sa.

„Vtedy, keď si rozkuroval gril? Boli tam už tie mince?“

Benton hľadí na lesklé pence zoradené na stene od okraja po okraj.

„Nevšimol som si ich a nikoho som nevidel. Určite ich tam nikto nedal, kým som bol vonku,“ odvetí. „Koľko sa musí ešte rozpaľovať to uhlie?“ Chce sa tým uistiť, že všetko urobil dobre. Ako každý chlap, aj on je rád, keď ho niekto pochváli.

„Je dokonalé. Ďakujem. Doprajme mu ešte pätnásť minút,“ odvetím a on sa vracia k svojim novinám a článku o dramatickom náraste podvodov s kreditnými kartami.

Dopoludňajšie slnko farbí jeho vlasy na jasný sivý odtieň. Má ich trochu dlhšie ako zvyčajne, padajú mu až na obočie a vzadu sa mu trochu krútia.

Vidím jeho ostré črty tváre a pekne tvarovaný nos, príjemné vrásky v kútikoch očí od smiechu aj jamku na brade. Má pekné, elegantné ruky ako hudobník. Všimnem si to zakaždým, keď do nich vezme noviny, knihu, pero alebo zbraň. Cítim známu zemitú vôňu jeho vody po holení. Nahnem sa ponad neho, aby som dovidela na článok.

„Neviem, čo podniknú bankové spoločnosti, ak sa to ešte zhorší.“ Odchlipnem si espresa a spomeniem si na svoje vlastné nedávne skúsenosti s počítačovými zlodejmi. „Svet zbankrotuje kvôli zločincom, ktorých nevidíme a nedokážeme chytiť.“

„Nečudujem sa, že použitie keyloggerov na monitorovanie aktivity sa tak rozšírilo a ťažšie sa odhaľuje.“ Stránka pri obrátení zašuští. „Niekto sa dostane k číslu tvojej karty a nakupuje pomocou PayPalu. Často v zámorí a nedá sa to vystopovať. Nehovoriac o tom, aké je to nebezpečné.“

„V poslednom čase som si nič nekupovala cez eBay. Ani cez Craygslist či niečo podobné.“ Bavíme sa o tom nejako často.

„Viem, že je to na zlosť. Stáva sa to však aj iným opatrným ľuďom.“

„Tebe sa to nestalo.“ Prejdem mu prstami po hustých vlasoch, ktoré mal platinovosivé, skôr ako som ho spoznala. Vtedy bol ešte mladý.

„Ty nakupuješ častejšie ako ja.“

„Ani nie. Čo tvoje drahé obleky, hodvábne kravaty a luxusné topánky? Vidíš, v čom chodím ja takmer každý deň. V pracovných nohaviciach, v gumákoch. V gumených rukaviciach. V ochrannom plášti. Musím sa slušne obliecť, iba keď idem na súd.“

„Viem si živo predstaviť, ako si tam oblečená. Máš sukňu s tým rozparkom vzadu?“

„A k tomu pumpky.“

„To si neviem predstaviť.“ Pozrie na mňa a ja sa mu zahľadím na svalnatý krk.

Pomaly mu prejdem prstom až po krčný stavec C7 a opatrne sa dotknem svalu longus colli. Cítim, ako sa uvoľnil, ako sa zlepšil jeho fyzický stav aj nálada. Viem, že je rád, keď ho trochu pomasírujem. Vidím mu to na očiach.

„Čo si o tom myslím?“ prehodí. „Nie je možné sledovať všetky tie programy, ktoré nahrávajú údaje a potom poskytnú informácie hekerom. Je to pre nich také jednoduché ako otvoriť prílohu s vírusmi, pridanú k e-mailu. My si to ani nevieme predstaviť.“

„Cez všetky tie antivírusové programy, stále sa meniace heslá a firewally, ktoré zaviedla Lucy, aby ochránila náš server aj e-mailové účty? Ako sa taký heker k tomu dostane?“ Kofeín a agávový nektár robia svoje. Spomeniem si na dotyk Bentonových svalnatých rúk, keď mi v sprche umýval vlasy, masíroval mi hlavu aj krk a nežne sa ma dotýkal. Nikdy sa ho neviem nasýtiť, jednoducho to nie je možné.

„Softvér nedokáže naskenovať vírus, ktorý nepozná,“ prehodí.

„Neverím, že to je vysvetlenie.“

Moja technicky nadaná neter Lucy by nikdy neumožnila taký prienik do počítačov, ktoré spravuje v našom Cambridgeskom forenznom centre. Nezabúdajme na to, že Lucy skôr zachytáva vírusy alebo hekuje, než by sa stala ich obeťou.

„Ako som povedal, stáva sa to zvyčajne, ak niekto vezme do rúk tvoju zlatú kartu v reštaurácii alebo v obchode.“ Benton obráti ďalšiu stránku a ja mu prstom prechádzam po rovnom nose, po líci až k uchu. „To si myslí aj Lucy.“

„Od marca až štyrikrát?“ Myslím však na to, ako sme boli v sprche, ako na biele lesklé obkladačky dopadali prúdy vody a my sme sa v nich pohybovali v spoločnom rytme.

„Okrem toho ju požičiavaš aj Bryceovi, keď ti niečo objednáva cez telefón. Niežeby bol nedbanlivý, určite nič neurobil zámerne. Mala by si však dávať väčší pozor. On natoľko nerozumie realite, ktorej čelíme.“

„Každý deň si predstavuje len to najhoršie,“ odvetím.

„To ešte neznamená, že to aj chápe. Bryce je naivný a dôverčivý, ale my nie.“

Naposledy som asi pred mesiacom požiadala svojho asistenta Brycea, aby mi nakúpil kreditkou. Poslal gardénie mojej matke na Deň matiek. Posledná správa o podvode s mojou kartou je zo včerajška. Vážne pochybujem, že to má niečo spoločné s Bryceom alebo s mojou matkou, hoci by sa to dokonalo hodilo do našej nefunkčnej rodiny, kde môj dobrý úmysel trestajú matkine ustavičné sťažnosti a porovnávanie s mojou sestrou Dorothy, ktorá by sa už dávno ocitla vo väzení, keby bol zločinom narcizmus a záujem len o seba.

Gardénie nepotešili, lebo mama ich má v záhrade dosť. Vraj ako keby som poslala ľad Eskimákom. Dorothy jej poslala nádherné červené ruže s gypsomilkou, presne to povedala mama. Nič to, že som sa snažila zohnať jej obľúbené kvety, dôležitejšie boli ruže.

„Je to naozaj otravné a okrem toho vymenenú kreditku doručia sem, kým budeme na Floride,“ vravím Bentonovi.

„Odchádzam z domu bez nej, a to nie je celkom šťastný začiatok dovolenky.“

„Nepotrebuješ ju. O všetko sa postarám ja.“

Zvyčajne to tak býva. Ja zarábam dobre, ale Benton zdedil veľa peňazí po svojich rodičoch. Jeho otec Park Wesley múdro investoval a okrem toho zdedil nejaké komodity vrátane umeleckých predmetov. V dome Wesleyovcov viseli majstrovské diela Miróa, Whistlera, Pissarra, Modiglianiho, Renoira a iných velikánov. Navyše jeho otec kupoval a predával historické autá a zriedkavé rukopisy. Nedržal ich, vedel vycítiť, kedy ich treba predať. Benton má podobný cit aj temperament. Okrem toho po svojich novoanglických koreňoch zdedil aj logiku a rozhodnosť. Dokáže nekonečne dlho pracovať a nepohodlie znáša bez mihnutia oka.

To však neznamená, že nevie, ako žiť lepšie, alebo kašle na to, čo hovoria a čo si myslia ľudia. Benton nie je ostentatívny ani nemrhá časom, ale robí presne to, čo treba. Stará sa aj o náš pekne renovovaný starý dom a priľahlý majetok. Nedávno ho bolo treba znova natrieť, namoriť drevo. Strecha je tmavej bridlicovej farby s dvoma červenými komínmi, niektoré okná majú pôvodné zvlnené sklá. Žili by sme v dokonalej harmónii a na vysokej nohe, nebyť našich povolaní. Znova sa zahľadím na medené mince neďaleko nás, ktoré žiaria v slnečných lúčoch.

Sock sa v tráve ani nepohne, no oči má otvorené a sleduje každý môj pohyb. Pristúpim bližšie k múru a zacítim vôňu anglických, marhuľových, ružových a žltých ruží. Rastú až do polovice výšky múra a teší ma, že aj žltým čajovým sa tu celkom darí, najmä túto jar.

Nad hlavou mám sedem pencí s podobizňou Lincolna. Všetky sú z roku 1981 a to je zvláštne. Majú teda viac ako tridsať rokov, no vyzerajú ako nové. Možno sú falošné. Zamyslím sa nad dátumom a zíde mi na um Lucy. V tom roku sa narodila. A dnes mám narodeniny ja.

Prezriem starý tehlový múr, ktorý meria päťdesiat metrov a vysoký je meter a pol. Poeticky ho nazývam vráskou času, čo nás spája s dimenziami za nami, portálom medzi nami a nimi, našimi súčasnými a minulými životmi. To, čo zostalo z nášho múra, sa stalo metaforou našich pokusov zabarikádovať sa pred všetkými, čo by nám chceli ublížiť. Nie je to možné, iba ak je niekto naozaj odhodlaný. Čosi hlboko v mojom vnútri sa pohne. Spomienka. Ukrytá alebo zriedkavá.

„Prečo by ktosi nechal na múre sedem pencí s rovnakým rokom razenia?“ spýtam sa.

Naše bezpečnostné kamery nesnímajú vzdialené kúty záhrady pri múre, ktorý sa trochu nakláňa a končí sa vápencovými stĺpmi, úplne porastenými brečtanom.

Začiatkom devätnásteho storočia, keď náš dom postavil istý bohatý transcendentalista, celý pozemok obkolesoval kľukatý múr. Zostal z neho len rozpadajúci sa tehlový zvyšok a ani nie pol hektára pozemku vrátane úzkej vydláždenej príjazdovej cesty a priľahlej garáže, miestnosti, v ktorej kedysi stávali koče. Ten, kto nechal na múre tie mince, asi nebude na kamerovom zázname. Znova pocítim rovnakú neistotu až nervozitu.

„Vyzerajú ako vyleštené,“ dodám. „Asi aj sú, alebo nie sú skutočné.“

„Určite deti zo susedstva,“ odvetí Benton.

Sleduje ma svojimi jantárovými očami ponad Boston Globe a na perách mu pohráva úsmev. Má na sebe džínsy, sandále a tenkú bundu s nápisom Red Sox. Odloží kávu aj noviny, vstane a podíde ku mne. Chytí ma zozadu za driek, pobozká ma na ucho a bradu si položí na moju hlavu.

„Keby tu bol život vždy taký pokojný,“ prehodí, „možno by som šiel do dôchodku a prestal sa naháňať s policajtmi a kriminálnikmi.“

„Neurobil by si to. Dobre ťa poznám. Radšej by si sa mal najesť a chystať sa na letisko.“

Pozrie na mobil a rýchlo komusi napíše jednu alebo dve odpovede.

„Je všetko v poriadku?“ Nazriem mu ponad plece. „Komu píšeš?“

„Všetko je v poriadku. Som hladný. Čo budeme jesť?“

„Grilované steaky z mečúňa so salmorigliom, potreté olivovým olejom, citrónovou šťavou a oreganom.“ Nahnem sa a cítim jeho teplo, studený vzduch aj horúčavu slnka. „Tvoju obľúbenú panzanellu. Paradajky, bazalka, sladká cibuľa, uhorky...“ Počujem, ako sa pohli listy, a cítim slabú citrónovú vôňu kvetov magnólie. „S odležaným octom z červeného vína, ktorý máš tak rád.“

„Je chutný a výrazný ako ty. Už mi tečú sliny.“

„Dáme si k tomu Krvavú Mary. Chren, čerstvo vyžmýkané limety a papričky habanero. Ako v Miami.“

„Potom sa osprchujeme.“ Tentoraz ma pobozká na pery a je mu jedno, kto nás vidí.

„Už sme sa sprchovali.“

„Tak ešte raz. Cítim sa nejaký špinavý. Možno mám pre teba ďalší darček. Ak oň máš záujem.“

„Otázka znie, či ty máš záujem?“

„Máme ešte celé dve hodiny pred cestou na letisko.“ Znova ma pobozká, tentoraz hlbšie a dlhšie. V diaľke zaregistrujem hučanie helikoptéry. „Ľúbim ťa, Kay. S každou minútou viac, s každým rokom viac. Čo si so mnou urobila?“

„To bude tým jedlom. Som dobrá kuchárka.“

„Asi si sa narodila v šťastný deň.“

„Ak sa opýtaš mojej matky, povie, že nie.“

Zrazu sa odo mňa odtiahne, ako keby niečo zbadal. Žmúri do slnka, hľadí severne od nás smerom k Akadémii umenia a vied. Náš pozemok od nej delia iba dva rady domov a ulica.

„Čo je?“ Pozriem sa rovnakým smerom ako on. Helikoptéra hučí hlasnejšie.

Z našej záhrady vidíme zošúverenú medenú strechu zelenej farby na budove za hustým porastom. Pravidelne sa v nej stretávajú vodcovia v biznise, vo vláde, akademici a vedci. Často ju nazývajú aj Domov mysle.

„Čo je to?“ Sledujem Bentonov intenzívny pohľad a hučanie helikoptéry sa blíži.

„Neviem,“ odvetí. „Zdalo sa mi, že som videl nejaký záblesk, ako záblesk fotografického blesku, ale nie taký jasný.“ Pozriem cez konáre starých stromov na dozelena skorodovanú medenú strechu. Nevidím však nič nezvyčajné. Ne-

vidím nikoho.

„Možno sa len odrazilo slnko od okna nejakého auta,“ prehodím, no Benton už zasa veľmi rýchlo čosi píše do mobilu.

„Možno to bolo zo stromov. Asi som to videl už aj predtým kútikom oka. Niečo lesklé. Ako svetelný lúč. Nebol som si istý.“ Znova sa zahľadí na helikoptéru, ktorá hučí už poriadne hlasno a blízko. „Dúfam, že to nie je nejaký poondiaty reportér s teleskopickými šošovkami.“

Obaja v tej chvíli zazrieme vo vzduchu tmavomodrú Augustu, štíhlu so žltým pásom na boku a s plochým strieborným bruchom. Pristávacie zariadenie má pripravené. Cítim, ako mi vibruje až v kostiach. Sock sa ukryje v tráve vedľa mňa a tlačí sa mi k nohám.

„Lucy,“ poviem nahlas a skameniem. Urobila to už aj predtým, ale nikdy neletela takto nízko. „Preboha, čo to stvára?“

Čepele vrtule hlasno svištia, rotor takmer obseká vrcholce stromov, lebo moja neter preletí ponad náš domov vo výške asi stopäťdesiat metrov. Chvíľu nad ním krúži, potom zastaví a vznáša sa, kýva pritom nosom. Dokonca rozoznám jej prilbu a priezor, skôr než sa obráti. Ponad akadémiu letí ešte nižšie, pomaly nad ňou zakrúži a napokon zmizne.

„Lucy ti asi chcela popriať všetko najlepšie k narodeninám,“ prehodí Benton.

„Nech sa modlí, aby sa susedia nesťažovali na nadmerný hluk.“ Nemôžem si však pomôcť, som rozrušená aj dojatá zároveň.

„Neboj sa.“ Benton znovu hľadí na telefón. „Môže to zvaliť na FBI. Kým tu bola, robila pre mňa jeden prieskum. Preto letela tak nízko.“

„Vedel si, že nám bude rachotiť nad domom?“ pýtam sa. Určite to vedel, veď preto sedel práve v tomto čase tu v záhrade, a nie v dome.

„Nebol to nijaký fotograf ani nikto s kamerou či fotoaparátom.“ Benton sa zahľadí smerom na drevnatý porast a na medenú strechu za ním.

„Práve teraz si jej napísal, aby niečo preskúmala?“

„Áno, a urobila to s radosťou.“ Ukáže mi jej odpoveď na iPhone, ktorý Lucy darovala jej partnerka Janet. Nič zvláštne, stojí v nej.

V helikoptére sú obe a premýšľam, či mi naozaj chceli takto hlasno zagratulovať k narodeninám. Potom mi zíde na um niečo iné. Lucina dvojmotorová talianska helikoptéra vyzerá ako vládna a susedia si asi pomyslia, že to má niečo spoločné s dnešným príchodom prezidenta Obamu do Cambridgea. Ubytuje sa v hoteli v blízkosti Kennedyho vládnej školy asi kilometer odtiaľto.

„Nič zvláštne,“ zopakuje nahlas Benton. „Takže ak bol niekto kdesi na strome, už tam nie je. Už som ti povedal, aký som hladný?“

„Keď sa náš vystrašený pes vyciká, začneme jesť,“ odvetím a znovu sa zahľadím na mince na stene. „Môžeš si zatiaľ chvíľu oddýchnuť. Už dopoludnia bol tvrdohlavý a teraz to bude ešte horšie.“

Čupnem si na trávnik a pohladkám Socka. Snažím sa ho zo všetkých síl upokojiť.

„Tá hlučná opacha je už preč, som tu len ja,“ prihováram sa mu. „Bola to Lucy, letela okolo. Nemáš sa čoho báť.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1

2