Text © 2015 by Juraj Slezáček, Silvia Lispuchová

Cover photo © 2015 by Maroš Ďatko/TV JOJ

Photos © 2015 by Maroš Ďatko/TV JOJ, Jozef Gutten, Róbert Kočan/Arteatro, Matúš Lago, Dušan Kittler,

Jana Nemčoková, Anoton Sládek, Filip Vančo, Jozef Vavro,

V. Vránek, Kamil Vyskočil

Jacket design © 2015 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2015 by Ikar

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom – elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

Redigovala Lucia Žáryová. Korigovala Silvia Zubeková.

Fotografia na obálke Maroš Ďatko/TV JOJ.

Fotografie: Maroš Ďatko/TV JOJ (s. 6, 25, 38, 42, 49, 198, príloha s. 12 hore, 14 hore a dolu), Jozef Gutten (príloha s. 9 hore), Matúš Lago (príloha s. 14 v strede), Dušan Kittler (príloha s. 16 hore),

Róbert Kočan/Arteatro (s. 142), Jana Nemčoková/archív SND (s. 2, 15, 32, 76, 122, 154, 181, 187, príloha s. 6 hore, 8 dolu, 10 hore, 11 hore, 12 dolu, 13 hore), Anoton Sládek/archív SND (s. 190), Filip Vančo/archív SND (s. 138, 195), Jozef Vavro/archív SND (s. 12, 53, 89, 105, 116, 129, 132, 159, 163), V. Vránek (s. 171),

Kamil Vyskočil/archív SND (s. 94), archív SND (s. 150) a súkromný archív Juraja Slezáčka.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 848. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Poznámka: Napriek úsiliu sa nám nepodarilo nájsť vlastníkov autorských práv na všetky fotografie. Ospravedlňujeme sa im a prosíme ich, aby sa prihlásili.

ISBN 978-80-551-4659-1

V Slovenskom národnom divadle hrám už viac než päťdesiat rokov, čo však ešte vôbec neznamená, že

vás poznajú v každom meste, v každej dedine tejto krásnej krajiny zvanej Slovensko. Tým nechcem naznačiť, že práve toto by malo byť cieľom účinkovania na našej prvej scéne, hoci nepopieram, nájdu sa aj takí kolegovia, ktorí dúfajú, že im to umožní práve zmluva v tomto divadle.

Existuje však niekoľko overených spôsobov, ktoré aj z herca od prírody skromnejšieho a nenápadnejšieho (nehovorím o sebe) dokážu urobiť celebritu doslova z večera do rána, keď na ľudí hľadí z titulných stránok novín a časopisov.

Na vlastnej koži som si odskúšal jeden z najpôsobivejších. A keby som to náhodou nevedel, noviny ma o tom informovali palcovými titulkami: Slezáček má rakovinu.

Panelák 2015

To nevymyslíš, to je život!

Kým sa choroba šírila po mojom tele bez toho, aby jej na to prišli (lekári aj novinári), no najmä aby som o tom vedel ja, žil som si vcelku príjemne a spokojne.

Keď prepukla, doktori mi okamžite zatrhli, čo im ide vskutku skvele, dve veci, ktoré mi život spríjemňovali: cigaretku a pohárik. Oficiálne ich mám akože zakázané, ale moja silná vôľa to dokáže prekonať.

Iste ma nečakaná diagnóza trochu vyľakala, obmedzujem jedno aj druhé, ako sa len dá – vlastne trošku. Mám pocit, že po toľkých rokoch by sa môj organizmus, navyknutý na spomínané neduhy, veľmi čudoval, čo sa deje, keby ich prísun začal zrazu viaznuť. V konečnom dôsledku by mi to mohlo aj ublížiť. Napokon, nikdy som sa nespíjal do nemoty, pijem iba spoločensky. Fajčenie – to už je ťažší oriešok, ale čosi vo mne mi opäť navráva, že moje choroby, ktoré si nechtiac pestujem, by boli značne v háji, keby som dal nikotínu zbohom.

A keď ma moja dobrá žena neúnavne napomína, aby som už s fajčením konečne prestal, vytrvalo argumentujem tým, že doma vôbec nefajčím! To je pravda a zároveň aj jeden z dôvodov, prečo sa doma zdržiavam pomenej (moje výroky berte s rezervou!).

Musím však uznať, že rakovina ma zaskočila. Ťažko povedať, čo by sa stalo, keby... Keby na tú chorobu neprišli. Zrejme by som bol šťastnejší a spokojnejší, keby som sa to nedozvedel.

Vlastne na ňu prišli náhodne. Mal som problémy s paradentózou, chcel som iba nové zuby – a mám toto.

Patáliu, šikovnú vecičku na spestrenie jesene života, ktorá možno aj mohla byť vyrovnaná a pokojná. Keď mi môj doktor – ako pripomínal – v záujme záchrany života nariadil ožarovanie, ktoré mi spálilo ústa tak, že som nemohol ani prehĺtať, vravím: „No, ak sa po tomto nebudem vedieť naučiť naspamäť tri vety za desať minút, tak ako doteraz, a v krčme pri lúštení krížovky si budem lámať hlavu nad tým, aké je hlavné mesto Česka a ako sa povie ženský pohlavný úd na štyri, podám na vás trestné oznámenie, že ste mi ožiarili rozum.“

V kútiku duše stále pochybujem, či som vôbec urobil dobre, že som k tomu zubárovi zašiel. Najprv k svojmu, ku ktorému chodievam po celý život, veľmi milý chlap ten Tibor Kubička. Vyšklbol mi dva zuby, jama, ktorá po nich ostala, pripomínala kráter. Podozrivé, logicky ma posunul k ďalšiemu odborníkovi na konzultáciu a aj som – čo je ešte logickejšie – návštevu, ktorá neveštila nič dobré, odkladal. Uvažoval som, že oslovím jedného chýrneho zubára, no to aby som si radšej hneď vybavoval pôžičku. Odhadujem, že je najdrahší v tábore mieru. Potom som si spomenul na Vojta Nagya, exmanžela Anče Nagyovej, ktorá sa stala slávnou vďaka Mečiarovi – robila mu čosi ako asistentku, čo sa jej veľmi vyplatilo.

Vedel som, že Vojto je už penzista. Pred rokmi som si celkom pravidelne, hoci neochotne – kto už chodí k zubárovi s radosťou! – u neho sadal do kresla, kým... kým mi zaživa nevytrhol zub. Injekciu mi síce pichol, ale na druhej strane – pomsta za to, že som ho raz porazil v tenise. No inak kamarát.

Keď som mu po rokoch zavolal, na druhom konci sa ozval neznámy hlas. „Mohol by som hovoriť s doktorom Nagyom? Chcel by som sa s ním o niečom poradiť,“ začal som. „No to už nestihnete. Ja som jeho syn, ráno zomrel.“

Zavolal som mu dve hodiny nato, ako sa pobral na druhý svet. To nevymyslíš, to je život.

V záujme toho môjho života som pootváral všetky priečinky v svojej hlave a naveľa sa rozpamätal na ďalšieho stomatológa, ktorého poznám už roky, docenta Jožka Mračnu. Vybral som sa za ním bez toho, aby som si uvedomil, že vlastne idem na onkológiu, tam totiž robí.

„Ježiš, to máš hroznú paradentózu!“ uzemnil ma – ešteže som sedel v zubárskom kresle, a na počkanie mi vyšklbol hneď štyri zuby a popritom rozoberal moju situáciu. Vraj to nevyzerá, že mi namiesto nich budú môcť dať implantáty, nanajvýš klasickú protézu, pretože ja som navyše komplikovaný pacient, okrem iného s cievnymi problémami, pre ktoré mi už raz odrezali prst na nohe... Ale to už je iná kauza. „Protéza? No čo, dám si zuby do pohára, a bude to,“ chlácholil som sám seba a zrazu počujem, ako doktor inštruuje sestričku: „Toto pošlite na histológiu,“ a smerom ku mne „my sa uvidíme o mesiac, keď sa ti zacelia rany.“

Sestrička zavolala už o niekoľko dní: „Doktor Mračna chce s vami hovoriť.“ Vravím si, niečo sa deje, veď hádam ma nechce len tak okukávať. Oznámil mi, že prišiel výsledok. Našli zhubný nádor druhej kategórie, čo je horšie ako prvá alebo nulová, ale oveľa lepšie ako tretia a štvrtá. Miesto neurčité.

„To čo je?“ pýtam sa.

Vraj niekedy to nie je jasné, a tak mi stále pozerajú na krk, posielajú ma na röntgen pľúc... hľadajú, pátrajú.

Možno mi tým zachránili život, ktovie.

Na základe tohto nálezu by mi zrejme nijaký zubár, ani keby som sa vybral k susedom do Rakúska, nové zuby neurobil.

Na operáciu som však nešiel, odmietol som ju. Znamenalo by to totiž, že by mi pri nej odstránili nádor a s ním aj kus sánky, na jej miesto by mi museli dať nejakú náhradu, a ktovie ako rýchlo, a ak aj, ako by som vyzeral – ústa skrivené, artikulácia mizerná. Poslal som ich kadeľahšie a nasadil som si prostriedok, o ktorom som raz čítal, že zachránil samotného Fidela. Vravím si, však aj ja som bol komunista, a keď tento zázrak dokázal postaviť na nohy Castra, postaví aj mňa. Nešlo o nič pokútne, výživový doplnok predávajú celkom legálne v lekárňach, no ani zaň nepýtajú málo. Bral som ho hádam štyri mesiace, cítil som sa prekvapujúco dobre, až som lekárov donútil, aby mi znovu spravili cétečko. V duchu som už videl optimistickú verziu možného záveru, v ktorej doktori neveria vlastným očiam a krútia hlavami. „To nie je možné! Zázrak. Ste zdravý!“

Film so šťastným koncom sa nekonal, namiesto toho k mojim ušiam doľahlo suché konštatovanie, že sa nič nezlepšilo. Naveľa ma žena, rodina, blízki, medzi nimi i kamaráti-lekári presvedčili, že by som predsa len mal ísť na tú rádioterapiu, čo napokon vôbec nebráni tomu, aby som svoj obľúbený bylinkový sirup na posilnenie imunity pil aj naďalej, ak už nástojím na tom, že mi robí dobre. Ak môj nádor nepošle kadeľahšie, čo by bolo ideálne, aspoň mi zlepší odolnosť. Chutí ako nepodarený fernet, chlipneš si z neho každých šesť hodín, v podstate celkom znesiteľné.

Chystám sa napísať tomu chlapíkovi do Macedónska, čo ho vymyslel, že by bolo od neho aspoň slušné, čím nemyslím veľkorysé (to by ma ním musel zásobovať doživotne), aby mi aspoň jedno balenie poslal zadarmo. Patrilo by sa, veď práve vďaka mne ho na Slovensku ľudia kupujú ako diví.

Meštiaci (1982)

Mal som pocit, že ma lieči celé Slovensko...

Keď sa na verejnosti prevalilo, že som chorý, aj celkom neznámi ľudia mi ustavične prejavovali účasť, odkazovali mi, že mi držia palce a veria, že sa z toho dostanem... Radili mi, čo mám robiť, odporúčali postupy, ktoré by mi mohli pomôcť, navrhovali piť všelijaké sirupy a zdravé vody...

„Ako sa máte? Už lepšie vyzeráte.“

A posielali mi rôzne povystrihované články, kde sa písalo o osvedčených metódach na liečbu rakoviny, dokonca aj zopár jehovistiek zaklopalo na moje dvere. Mal som pocit, že ma lieči celé Slovensko, občas mi to išlo až na nervy, inokedy ma to dojímalo.

Po opakovanom presviedčaní som na ožarovanie napokon pristúpil. Trvalo šesť a pol týždňa v jednom kuse. Každé ráno o pol siedmej pekne električkou do nemocnice.

Usadený na chodbe onkológie, nepripadal som si ako žiarivá výnimka, celebrita, okolo ktorej sa všetci vrtia.

Sedel som tam a čakal, kým ma zavolajú, rovnako ako ostatní. Z dverí vyletí sestrička a na celú chodbu zakričí:

„Pani Mrkvičková!“ a o chvíľu „Pán Slezáček!“ Ľudia sa pomrvia, zbystria pozornosť, pozrú sa tvojím smerom... najradšej by si zaliezol do myšacej diery.

Po desiatich dňoch som bol pri zvuku vlastného mena šťastný ako blcha, lebo to znamenalo celkom obyčajnú vec: o chvíľu budem môcť ísť domov.

Už mi bolo jedno, či ma niekto pozná, alebo nie. Všetci sme na tom boli rovnako, rakovina zotrela rozdiely.

Po vlastných som do nemocnice chodil, po vlastných som z nej odchádzal. Nebolo mi nevoľno. Ožarovanie a k tomu krátka podporná liečba, chemoterapia. Len ležíš a dívaš sa, kým dokvapká. Dve-tri hodiny bez pohnutia, čo síce nebolí, ale pekne lezie na nervy.

Varovali ma, ako mi bude hrozne, sucho v ústach, nič do nich nedostaneš. Oponoval som: „Netárajte, mne nič nie je.“

A potom to prišlo. Ani vodu som si nemohol usrknúť, mal som pocit, ako keby mi v ústach vybuchla sopka. Nehovoriac o nejakom štamperlíku alebo cigaretke. Viem, o čom hovorím – testoval som to každý deň. Vyšiel som na balkón, na skúšku som si jednu zapálil, či sa to náhodou nelepší. Nelepšilo. Necítite nič, zhola nič, len oheň v ústach.

To sa vlastne ani nedá opísať, to nevysvetlíte ani najbližšiemu človeku. Žiaľbohu, človek to musí zažiť sám, aby uveril, aké je to trápenie.

Tančiareň (2012) s Emíliou Vášáryovou

Som prvým hercom, ktorý na našej prvej scéne odohral divadlo s vývodom

V mojom prípade to nebolo po prvý raz, keď lekári nado mnou vyriekli ortieľ – rakovina.

Prvý raz ma choroba skolila ako dvadsaťtriročného. Bol som ešte „kandrdas“, začínajúci herec v skúšobnom období, od ktorého sa okrem iného očakáva, že starším a skúsenejším sem-tam poslúži, zabehne po kávu. Ako som tie kávy niesol do skúšobne, zatočila sa mi hlava a odpadol som. Jediná, ktorá z hereckého osadenstva v tej chvíli nespanikárila a nepozerala na mňa vydesene v domnienke, že hádam je už po mne, bola Marína Kráľovičová. Pohotovo ma naložila do auta a odviezla do špitálu.

Ocitol som sa na infekčnom oddelení štátnej nemocnice, kde ma začal vyšetrovať docent Hrúzik (na mená som expert) v snahe dopátrať sa, čo ma vlastne zložilo. Už len bežný odber krvi vzbudzoval vo mne hrôzu, mám totiž mizerné žily, a ak sa dostanem do rúk menej skúsenému zdravotníckemu personálu, zapotia sa – o sebe ani nehovoriac.

Jediný, komu sa to vtedy s úspechom podarilo, bol doktor Ivan Surový. Iba on mi vedel žilu nájsť a tento úkon vykonať. Po druhý raz som sa tohto šikovného lekára už nástojčivo dožadoval a trval som na tom, že žilou mi môže pustiť iba on.

V nemocnici zistili, že mám sepsu, preliečili ma – a po niekoľkých dňoch som išiel domov.

O pár rokov neskôr to už také jednoduché nebolo, do nemocnice som zapadol na podstatne dlhší čas. Mal som hádam štyridsať – na dovolenke v Juhoslávii ma chytili také ukrutné bolesti brucha, že som ledva došoféroval domov.

Po návrate na rodnú hrudu som si to namieril rovno do Ústavu výživy ľudu, a to najmä preto, že som tam mal známych, čo mi však bolo prd platné – výstižné pri mojej diagnóze. Podrobili ma kolonoskopii a rektoskopii... Trpko som ľutoval, že nie som inak orientovaný, bol by som si opakovane prišiel na svoje. Mal som dojem, že o moje črevo sa zaujíma vari celý ústav a hádam už aj vrátnička sa bola pozrieť, ako to tam u mňa vyzerá. Napokon mi diagnostikovali ľudovo nepriechodnosť čriev, odborne Crohnovu chorobu, čo je zápalová choroba čriev, ktorá spôsobuje hnačky a bolesti brucha.

Jedna lekárka, inak moja dobrá priateľka, robila na túto tému odbornú prácu a ja som mal tú česť poslúžiť jej ako jeden z pozoruhodných prípadov, ktoré hodno v tej významnej práci určenej odbornej verejnosti opísať. Bola to pre mňa pocta, nie však pre moje brucho, ktoré vôbec neutešil fakt, že sa zaradilo do literatúry. Bolesti sa stupňovali a lekári naveľa usúdili, že neostáva nič iné, len ma operovať. A aby ma na tento zákrok navnadili, oznámili mi, že mi pri ňom budú musieť dať vývod. Po tejto povzbudivej správe, ktorá predo mnou načrtla vskutku ružovú budúcnosť, som spôsobil doslova škandál. Celkom logická reakcia, zatiaľ som totiž nestretol človeka, ktorému by predstava, že bude po svete pobehovať s vreckom na výkaly, pripadala vzrušujúca.

Doktori sa však nedali obmäkčiť, akurát prejavili značnú dávku veľkorysosti a dovolili mi, aby som si sám vybral chirurga, ktorý vývodom obohatí môj život. Nebolo to až také zložité, pretože vysvitlo, že v Bratislave boli v tom čase len dvaja dobrí bruchári.

V nemocnici na Kramároch profesor Černý, strýko herca Vlada Černého, a na Bezručke doktor Július Slabeycius. Keďže som nepoznal ani jedného – dovtedy som, našťastie, nemal dôvod –, v zúfalstve som navrhol, nech ma teda operuje Július Slabeycius, páčilo sa mi totiž jeho meno. Ešte ležiac na vozíku cestou na operačku, snažil som sa chirurga so skvele znejúcim menom obmäkčiť a s vypätím posledných síl za seba lobovať: „Nešlo by to predsa len aj bez toho vývodu?“

„Nebojte sa, pán Slezáček, to bude dočasné,“ chlácholil ma Slabeycius zrejme zo strachu, aby som mu z toho vozíka neutiekol.

„Pán primár, vy ste luterán?“ začínal som chodbovú rozpravu cestou na operačnú sálu.

„Som,“ pritakal.

„A vy viete, čo znamená dočasné? Povedzte radšej v tejto časnosti. Dočasne tu máme sovietske vojská – už od roku 1968. Píše sa rok 1984, a ešte neodišli. Ja ten vývod radšej dočasne mať nechcem.“

Operácia, ktorú som – ako vidieť – prežil, vylúčila Crohnovu chorobu, ale aby som príliš nevyskakoval od radosti, usúdili, že to vyzerá horšie – na rakovinu. Mojej žene povedali, že mi dávajú iba zopár mesiacov a ako bonus avizovaný vývod.

Nikdy by som si nepomyslel, že sa ho dožijem, a ešte menej, že s ním budem stáť na javisku Slovenského národného divadla. Práve som sa zotavoval po operácii v štátnom sanatóriu, keď za mnou prišli kolegovia z divadla. V Ibsenovej hre Pani z mora, kde som hral, mal za mňa počas mojej práceneschopnosti zaskočiť Mišo Dočolomanský – sám mal však práve problémy. Aby sa postavil na javisko? Vylúčená vec! V záujme záchrany predstavenia som sa podujal odohrať svoju rolu sám, čo mi lekári napokon dovolili.

Trúfam si skonštatovať, že som bol – a asi aj budem – prvým a posledným hercom, ktorý na našej prvej scéne odohral divadlo s vývodom. Na tomto neprebádanom poli zrejme už navždy ostanem priekopníkom. Aké to bolo? Pomerne adrenalínová záležitosť pre mňa rovnako ako pre mojich kolegov, ktorí v tej chvíli stáli so mnou na javisku. Klobúk dolu. Karol Machata a Emília Vášáryová boli ukážkovo kolegiálni. V mojom príručnom vreckovom mechanizme to sem-tam vŕzgalo, vyfukovalo (slušne povedané) – všetko mimo mojej kontroly. Pri podozrivom zvuku sa začali moji spoluherci pohotovo prechádzať hore-dole po javisku, aby vyvolali zdanie, že to nie ja vŕzgam, ale dosky pod našimi nohami.

Predstavenie som úspešne dokončil, čo mi nevídane zdvihlo neblahým vývojom choroby už aj tak dosť udupané sebavedomie. Dovtedy som si nevedel predstaviť, ako vôbec budem vedieť s vývodom existovať, nieto hrať.

Ešte viac ma povzbudila moja vlastná žena. Po návrate z nemocnice som jej oznámil, že z našej spoločnej postele sa radšej sťahujem do vedľajšej izby. „Len ty pekne tu budeš,“ nástojila však ona, hoci s mojou novou okrasou to bohvieaká pasia nebola.

Na vývod sa nedalo zvyknúť ani sa s ním zmieriť. V jednom kuse som prenasledoval doktorov, tlačil na nich, aby ma tohto prívesku zbavili.

Zhodou okolností práve v deň, keď mal Július Slabeycius narodeniny, vtrhol som na Bezručku, rovno do lekárskej izby. „Už dosť, nechcem to, operujte ma!“ zareval som na chlapa s najpríhodnejším menom pre doktora presne prvého apríla v roku 1985, čo mal byť môj darček k jeho okrúhlemu výročiu. (Človek s takým priezviskom sa ani nemohol narodiť v iný deň!)

„Budeš ma operovať a asistovať ti budú Hubka, Pechan a Daniel,“ nástojil som. (V tom čase ešte Pechan, neskôr sa stal profesorom, vtedy len „držal háky“. Na mne ste sa, chlapci, učili!) Podarilo sa. Z narkózy som sa zobudil už bez okrasy a hneď som išiel telefonovať mamičke do Piešťan, aby vedela, že má opäť šťastného syna. Moja eufória však trvala iba dva dni. Po nich som dostal zase príšerné bolesti. Ako na potvoru, Slabeycius bol niekde odcestovaný, a tak ku mne prifrčal ďalší odborník, Ján Mikuláš, a na ďalší deň som znovu ležal na operačnom stole pripravený na operáciu – v poradí už tretiu. Príčina? Chytil som nejakú infekciu, môžbyť bol na vine starý špitál, čertvie. Tak či onak, museli mi vyčistiť črevá, dostal som infúziu.

Keďže ma už nebolo kam pichať, prišli odborníci z Kramárov, aby mi inštalovali dnes už celkom bežnú vec – kavál. Vtedy to však vedeli robiť len oni. Infúziu mi zaviedli cez hlavnú cievu na krku, kde som ju mal nepretržite asi päť týždňov. Nesmel som nič jesť, nič piť, hoci niekedy som normálne cítil na jazyku chuť lahodnej slaniny. Sestričky ma stále kontrolovali, pretože infúzia nesmela prestať tiecť...

Kavál som si, samozrejme, nemohol odpojiť, a tak som s tým stojanom a infúziou behal po nemocnici, raz k sestričkám, druhý raz na terasu, dokonca von k stánku po cigarety. Slabeycius, ktorý sa už medzitým vrátil z ciest, zalamoval rukami, že takého pacienta ešte nemal.

Počas tohto bizarného stavu, v ktorom mi nebolo do smiechu, si v národnom divadle vymysleli – zrejme v dobrom úmysle zlepšiť mi náladu –, že mi udelia titul zaslúžilého umelca. Vzhľadom na moju situáciu to bol počin tak trochu na hranici in memoriam: Ešte mu to dajme, aby sme to stihli.

Bol začiatok mája v roku 1985 (deviateho), keď sa zvykli rozdávať vysoké štátne vyznamenania, no krátko predtým, štvrtého, udeľovali tie nižšie ako môj zaslúžilý umelec. V podstate, keď sa to tak vezme, toto ocenenie som si už pokojne mohol ísť prevziať i osobne. Po tom, ako som v národnom hral s vývodom, mohol som napochodovať aj na úrad vlády s kaválom. Na sebe drahý oblek, pod krkom kravata, pod ňou hadička a za sebou stojan s infúziou.

Doktor Pechan skutočne zahlásil, že on to zariadi a na ten úrad vlády ma nejako pretrepú – s kaválom.

S tým však nesúhlasil môj ochranca Július Slabeycius. Predvídavo usúdil, že by som tam ešte chytil nejaký politický bacil.

Keďže som si ocenenie nemohol prevziať sám, na úrad vlády musela ísť moja manželka, ktorá z duše neznášala podobné naškrobené oficiálne akcie. No a táto dobrá žena bola donútená prevziať za mňa udelený titul z rúk ministra kultúry Miroslava Válka, ktorý sa zaujímal, ako sa mi darí. Po akcii prišla za mnou do nemocnice na Bezručku, na chirurgiu na siedme poschodie, spolu s riaditeľom divadla Jánom Kákošom, aby som sa vyznamenaním aspoň chvíľu kochal.

„Nech sa ti páči, gratulujem, ale už nikdy v živote ma na nič podobné nedostaneš,“ postavila ma pred hotovú vec moja žena. Ako vždy, mala pravdu.

Mňa však po vyznamenaní čakal ešte jeden operačný zákrok.

Keďže v mojom prípade, po patáliách s hrubým črevom, bolo podozrenie, že nález môže byť aj v močovom mechúre, presunuli ma na urológiu na Kramáre. Operoval ma profesor Horňák a jeho asistentom bol Ján Breza, neskôr náš najznámejší urológ. Čakala ma ďalšia operácia – v poradí štvrtá za osem mesiacov. A po nej piata, v porovnaní s predchádzajúcimi už len kozmetická.

Z nemocnice som putoval na doliečenie do sanatória na Železnú studničku, kde za mnou s mojou ženou opäť prišiel náš riaditeľ Kákoš. Oznámili mi, že mi zomrela mamička. Po pohrebe som sa ešte na istý čas vrátil na doliečenie, no pomaly som už začal chodiť do divadla.

Kauza hrubé črevo, kolonoskopia, rektoskopia sa – konečne! – uzavrela.

Akurát mi chvíľu trvalo, kým som sa dostal do normálu. Keď som prišiel k svojej obvodnej, vtedy ešte závodnej lekárke Evičke Fundárkovej (ostal som jej verný, stále je tá istá a rovnako pekná) dať si predpísať lieky, už som bol taký vytrénovaný, že ako prvé som spúšťal dole gate. Všetky moje vyšetrenia sa totiž začínali aj končili „v prdeli“. Ešteže som tam neskončil ja.

Chorobu, z ktorej sa napokon nevykľula rakovina – vtedy som mal viac šťastia –, napokon označili za divertikulitídu, zápal čriev. Napriek početným operáciám som sa z nej vystrábil tak dobre, že som mohol jesť všetko, bez obmedzenia. Nijaká diéta. Pri akýchkoľvek črevných ťažkostiach ma však okamžite zachvátil strach, že problémy sa vracajú. Chytil som salmonelózu, a bolo mi jasné: A je to tu zas! Uľavilo sa mi až po správe, že salmonelózu dostali aj Duško Tarageľ a Števo Bučko – z toho istého tataráku, na ktorý nás nahovoril Lipták Duško.

Po chorobe som znovu začal hrávať obľúbený tenis a celkom slušne, keďže som vyhral československý turnaj hercov, čo naznačuje, že som bol fakt vo forme. Šport mi bol blízky, akurát moja životospráva nikdy nebola ukážková.

Slabeycius, s ktorým sme sa spriatelili, ma raz, ešte počas môjho pobytu v nemocnici, zavolal k sebe do pracovne. Do poldecáka mi nalial víno a začal mi prehovárať do duše. Vraj som predsa inteligentný človek, nemal by som fajčiť... Vtedy som vyslovil jednu zo svojich pamätných sentencií.

„Pán primár, a piť môžem?“

„No môžete.“

„Ale keď budem piť a nebudem fajčiť, cievy sa mi budú iba rozťahovať, až sa tak roztiahnu, že napokon nastane exitus. Keby som však iba fajčil a nepil, to by sa mi zas zužovali.

Takže navrhujem cigaretku a koňačik, takú harmoniku, peristaltiku ciev.“

Slabeycius na mňa vyvalil oči a chytil sa za hlavu, že väčšiu hlúposť ešte v živote nepočul.

O niekoľko rokov neskôr som sa dozvedel, že výraz, ktorý som vtedy vymyslel, sa naozaj používa. Aký som len bol predvídavý! – a čo sa týka zmeny životosprávy, nenapraviteľný.

„Nás nezlomia!“ hovorieval Ivan Mistrík.

V duchu tohto hesla ma pri jednom tenisovom zápase švihlo o zem. Pre zmenu išlo o obličkový kameň. Automaticky som zamieril na mne dobre známu a praxou overenú Bezručku, priamo za kamarátom doktorom.

„To je nič, už sa to neoperuje, to ti rozbijú. Pôjdeš do ružinovskej nemocnice, tam je primár Stojkovič,“ navigoval ma.

Miesto Stojkoviča ma prijal jeho zástupca Michael Caňo, terajší primár, ktorý zistil, že moje kamene sa rozbiť nedajú, vyberú ich laparoskopicky. Ešte predtým mi chceli robiť cystoskopiu, čo som odmietol. „Iba v narkóze,“ trval som na svojom.

Dôsledok? Po ďalší zvyšok života vždy, keď sa u mňa objavili nejaké zdravotné problémy, mal som obavy, či to nebodaj nebude rakovina, ktorú mi pred rokmi diagnostikovali pri problémoch so žalúdkom.

Nakoniec si ma naozaj našla. Vytrvalá dáma.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

To nevymyslíš, to je život!

Mal som pocit, že ma lieči celé Slovensko...

Som prvým hercom, ktorý na našej prvej scéne odohral divadlo s vývodom