Eva Dedinská

ZA NÁPRSTOK ŠŤASTIA

Text © 2015 by Eva Dedinská

Slovak edition © 2015 by Ikar

Redigovala Lucia Žáryová.

Korigovala Hana Brunovská.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 846. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4557-7

Venujem dvom výnimočným ženám

Evke Lepišovej a jej maminke Vierke.

1.

Adamko sedel na zemi uprostred kuchyne. Všade okolo neho ležali rozhádzané kocky. Staval z nich vežu. Mechanicky kládol kocku na kocku. Keď sa veža zosypala, zovrel dlane do pästí a búchal sa nimi do spánkov. Neplakal. Nekričal. Nevydal nijaký zvuk – o to desivejší bol pohľad naňho.

Karolína si rýchlo utrela zamúčené ruky do zástery. Kľakla si k synovi. Chytila ho za ruky a nežne sa mu prihovorila: „Adamko, pomôžem ti. Začneme odznova.“

Adamko sa metal, chcel si uvoľniť ruky. Karolína mala čo robiť, aby ho udržala.

Chlapec nevnímal matkine slová, nerozumel im. Miatlo ho, že niečo – mohlo to byť hocičo – prestalo fungovať. Veža sa zosypala.

Karolína mu už nedohovárala. Iba ho držala za ruky a čakala. Adamko sa cítil neistý, a preto tak vyvádzal. Keď tá neistota pominie, všetko bude opäť v poriadku.

Chlapec sa upokojil. Pustila mu ruky, pritiahla si ho na hruď a mocne ho objala. Bol to malý zázrak. Nie je to tak dávno, čo Adamko odmietal akékoľvek dotyky. Karolína ako matka trpela. Nemohla si syna privinúť k sebe, pohladkať ho, či ho len tak chytiť za ruku. Pre Adamka nemali tieto prejavy lásky a istoty nijakú hodnotu. Nevyhľadával ich. Nedalo sa však povedať, že by sa ich úmyselne stránil. Jednoducho nepatrili do jeho sveta – do jedinečného sveta, v ktorom žil, dýchal, existoval.

Po chvíli sa Adamko odtiahol od matky. Na kolenách prešiel k stavebnici, sadol si a dal sa do práce. Kocka na kocku, tak aby všetky štyri hrany dokonale sadli na seba a vytvorili tak jeden celok. Potom prišlo na rad ďalšie poschodie. Adamko zarovnával, upravoval, kým nebol s výsledkom celkom spokojný.

Karolína sa vrátila k vareniu. Niekoľko minút sa môže venovať iba pirohom. Keď dôjde k ďalšej stavebnej katastrofe, proces upokojovania sa zopakuje.

Adamko je autista. Sedemročné autistické dieťa. Chorobu mu zistili vo veku troch rokov. Hoci Karolína tušila, že s jej synom nie je čosi v poriadku, diagnóza ju ohromila natoľko, že zo začiatku ju celkom odmietala. Nevládala ju prijať. Taká porucha musí mať nejaké vysvetlenie, niekde musí byť jej zrod, nejaký spúšťač, ktorý zastavil Adamkov normálny vývoj. Karolína sa mylne domnievala, že detský autizmus je dôsledok matkinho nezodpovedného správania počas tehotnosti, že je to ozvena ženiných prehreškov z minulosti.

Čo genetika? Azda autizmus nie je vecou genetiky?

Štúdie odborníkov v tejto oblasti sa líšia. Jedna teória sa opiera o neurobiologické zmeny. Často sa spomínajú aj faktory prostredia. Genetika vraj má tiež istý vplyv na vznik tejto choroby. V rodine, kde je jedno autistické dieťa, je väčší predpoklad, že aj jeho súrodenec bude autista, prípadne že sa táto predispozícia prenesie do ďalších generácií. Ibaže, pokiaľ je Karolíne známe, v jej ani v Adamovej rodine nebol nijaký autista. Nikto netrpel psychickou poruchou. Prečo teraz Adamko? Prečo jej syn?

Keď lekár konečne označil Adamkov stav tým pravým menom, chlapcovi rodičia ostali zdrvení. Karolína ani

Adamkov otec nepočítali s takouto diagnózou. Za Adamkovým pomalým vývojom hľadali poruchu sluchu alebo reči. Vedeli by sa zmieriť s psychickým blokom po prežití dajakej traumy, ktorý by sa nejakou nenáročnou terapiou uvoľnil a chlapec by časom zapadol medzi svojich rovesníkov. Ale autizmus?

Karolína mimovoľne pokrútila hlavou. Mysľou sa jej preháňali výčitky a vzájomné obviňovania – tie prvé mesiace sa s manželom nevedeli pokojne rozprávať.

Adam, Karolínin manžel, má veľmi zložitú povahu. Dodnes nevie pripustiť, že na synovom stave má aj on istý podiel. Je jeho otec, tak ako Karolína jeho matka. Adamko je autista, lebo niečo nie je v poriadku – možno u Karolíny, možno u Adama. Predpoklad na takúto chorobu mohol vzniknúť spojením ich dvoch. Možností je niekoľko. Lekári v tom nemajú jasno. Sotva tú pravú príčinu odhalia rodičia.

Karolína sa hneď na začiatku obrnila trpezlivosťou, pokorou a láskou k jedinému synovi. Prestala horekovať, nariekať a sťažovať sa na osud. Ten malý chlapec s veľkými čiernymi očami ju potrebuje. Jej syn, či už chorý, alebo zdravý. Keby trpel hocijakou inou chorobou, tiež by ho od seba neodstrčila, ale naopak, robila by všetko pre to, aby mu uľahčila život. Našla v sebe silu, stala sa z nej ešte lepšia matka. Zbierala informácie o autizme. Čítala všetko, čo sa jej dostalo do rúk, a usilovala sa tomu všetkému porozumieť. Ak má bojovať, musí poznať nepriateľa.

Zato Adam sa zachoval úplne opačne. Obviňovanie a výčitky nemali konca. Ani predtým neoplýval slovami chvály či vďaky, ale posledné roky ich celkom vymazal zo svojho slovníka. Bol chladný, prchký, ustavične nahnevaný. Hneval sa na všetko – na svet, na osud, na Boha, na ňu, na syna... Práve Karolínu si vybral za hromozvod zloby, ktorá ho zožierala zvnútra. Ich manželstvo sa skončilo. Manželstvo ako rovnocenný vzťah, spolužitie dvoch ľudí, ktorí si rozumejú a prejavujú si vzájomnú úctu a lásku. Láska vyprchala. Úcta stratila hodnotu. Karolína viac Adamovi nerozumela a on sa jej ani neusiloval rozumieť. Vedela, že ju Adam už neľúbi. Niekedy mala pocit, že ju už nemá ani rád a občas, že ju dokonca nenávidí.

Vyčíta jej, že mu porodila hlúpeho syna. Všetko je jej vina. To hlúpe nemotorné dieťa nemôže byť jeho. Vraj ho podviedla. Keď sa mu tento nezmysel usadil v hlave, celkom zmenil svoje správanie ku Karolíne. Lásku potlačil, vymazal, udupal. Nahradil ju nenávisťou a odporom, bol krutý a nemilosrdný. Všetko podriadil úsiliu potrestať ženu za hriech nevery. Lebo zlo plodí zlo! Jedno také malé zlo musí trpieť vo svojom dome, živiť, šatiť, pozerať naň, nosí to jeho priezvisko a míňa jeho peniaze.

Karolína sa ho bála. Zriedka sa bála o seba. O to väčší strach mala o Adamka. Chlapec, aj keď nevie prejaviť svoje pocity, istotne trpí nedostatkom otcovej lásky. Ak aj nastane nejaký posun či zlepšenie v jeho chorobe, otcove nadávky a krik ho vrátia o krok späť.

„Ako to, že ešte nemáš navarené?“ do chrbta jej narazil jedovatý hlas Adamovej matky.

Karolína vyťahovala z vody posledné pirohy. Cesnaková polievka rozvoniavala kuchyňou. Nič to neznamenalo. Keby bol obed v misách a stôl prestretý, Žofia Koníčková by jej vyčítala niečo iné. Karolína by si mohla ruky zodrať, svokra s jej prácou bola málokedy spokojná.

Karolína strelila pohľadom po Adamkovi. Stavbár nadnes skončil s prácou. Keď počul hlas starej mamy, prestal sa hrať. Akoby mu niekto zviazal ruky. Veľmi naňho pôsobil tón jej hlasu. Niekedy si ju nevšímal, hral sa, kreslil si, inokedy sa zas stiahol do seba. Ako teraz.

Karolíne stislo srdce, ako už veľa ráz predtým.

Žofia pokračovala: „O chvíľu príde Adam. Ako to, že ešte nie si hotová?“

Karolína sa ani neunúvala odpovedať.

Keď starena zbadala vnuka, všetko jej bolo hneď jasné: „Zasa si strácala čas s tým chlapcom...“

Karolína sa obrátila k svokre: „Všetko je hotové.“

Starena si pokojne zatiahla uzol na šatke. Z kvietkovanej zástery si zmietla akúsi neviditeľnú smietku. „Len aby!“ povedala.

Karolína zaťala zuby a vrátila sa k riadu.

„Bola som u Slamkovcov. Hanka napiekla rebarborový koláč,“ rozprávala Žofia. Na stole ležal podnos s koláčom.

A je to tu znova. Hana Slamková! Stará dievka, ktorú by Žofia rada videla na Karolíninom mieste.

Karolína nedbala na jej reči. Sústredila sa na upratovanie kuchyne. Adam neznáša neporiadok, zvlášť v kuchyni, preto sa do jeho príchodu musí všetko ligotať.

Adamko sa nepohol z miesta, ani keď domom zaburácal otcov hlas. Iba Karolína rozoznala, že sa ešte viac utiahol do seba. Usúdila tak podľa rytmického pokyvkávania hlavou. Karolínou prebehol nepríjemný pocit. Adamova nálada sa nedala predvídať. Všetko závisí od toho, ako sa mu darilo v práci.

Prešla k chladničke a vybrala z nej chladené pivo. Keď ho chcela otvoriť, otvárač jej vypadol z trasúcich sa rúk. Odrazil sa od pracovnej dosky a hlasno dopadol na dlažbu. Karolína si za to vynadala. Je príliš nepozorná, musí sa čo najskôr upokojiť.

„Nič nevieš urobiť poriadne,“ zavrčal Adam, len čo vošiel. Adam je veľký muž, vysoký, s pivným bruchom, s hlasom medveďa a so spôsobmi drevorubača. Karolínu prevyšuje o hlavu a váži takmer dva razy toľko čo ona.

Adam Koníček nebol vždy taký tučný a neohrabaný. Keď sa s ním Karolína zoznámila, vyzeral celkom inak. Bol o tridsať kilogramov ľahší, od práce v lese mal vypracované plecia, pevné nohy a celkom pekný zadok. Najviac jej však imponoval Adamov smiech. Smial sa uvoľnene, na plné ústa, jeho smiech bol nákazlivý. Ten zvuk Karolína už niekoľko mesiacov nepočula.

„Ak rozleješ čo i len kvapku toho piva...!“ varoval ju Adam. Obrátil sa k matke a pobozkal ju na čelo. „Ahoj, mamka. Aký si mala deň?“

Takto by sa mal vítať s manželkou. Aj ona si zaslúži milé slovo, pohladkanie. Adam však nerád prejavuje manželke svoju lásku, neuznáva tie romantické hlúposti, ktorým sa prikladá prehnaný význam. Boli dni, keď sa Karolína pre to trápila a neraz si poplakala. Žofia a Adam mali predtým vždy k sebe veľmi blízko. Chvíľu to vyzeralo, že sa jej podarí odlákať manžela od matky. Po svadbe ešte mala nad ním akú-takú moc. Potom sa to akosi zvrtlo. Adam ju odsunul na druhé miesto, ďaleko za matku. Keď sa ukázalo, že Adamko je autista, Karolína sa prepadla za Adamových priateľov, kolegov, známych. Vždy bol niekto prednejší.

„Čo tu ten robí?“ rozzúril sa Adam. „Povedal som ti, že ho nechcem mať na očiach.“

„Je to predsa tvoj syn,“ bránila si malého. Urobila by lepšie, keby čušala.

Adam bol v sekunde pri nej. Zvieral ruky do pästí, tlmil hnev. „Nikdy viac to nepovedz. Ten idiot nie je môj syn,“ pretlačil cez zaťaté zuby. Tvár mu rozpaľoval hnev a v očiach mu horela zúrivosť. „Rozumela si?“ overoval si. Karolína nestihla odpovedať. Zrazu jej na tvár dopadla jeho veľká dlaň. Pred očami sa jej zaiskrilo. Do hlavy jej vystrelila ohromujúca bolesť. Líce ju pálilo a pod okom ju štípala tržná rana.

„Niečo som sa ťa pýtal!“ zrúkol Adam.

Karolína rýchlo nadobudla stratenú rovnováhu. Ponáhľala sa dať Adamovi uspokojivú odpoveď.

„Prepáč. Viac sa to nezopakuje,“ povedala trasľavým hlasom. Preglgla, aby prehltla plač, ktorý sa jej driapal hore hrdlom. Oči sa jej zaliali slzami, silou vôle ich potlačila.

„Daj mi jesť,“ prikázal jej.

Keď prechádzal okolo chlapca, zastal. Zahľadel sa naňho. Bola to chvíľka, Karolíne sa však zdalo, že mu tvárou preletela ľútosť. Kiežby vedel prejaviť svoje city! Verila, že v hrudi tohto veľkého chlapa ešte tlčie srdce.

Adam nič nepovedal, nič neurobil. Opäť si nasadil masku nezáujmu a ľahostajnosti a sadol si k stolu.

„Odveď ho do izby,“ súril ju.

Karolína priskočila k Adamkovi. Rozhádzané kocky nahádzala do vedierka. Vzala Adamka na ruky a odišla s ním z miestnosti.

Odniesla ho do podkrovnej izby, kde okrem postele, malej skrinky, stola so stoličkou a niekoľkých hračiek nebolo nič. Karolíne krvácalo srdce, keď ho nechávala samého v ponurej izbe.

Keď za sebou zatvorila dvere, Adamko prešiel k oknu, zdvihol zrak k oblohe a sledoval oblaky. Zabudol na desivý zážitok, zatiaľ čo Karolína sa preň trápila celý večer.

2.

„Sadni si,“ Adam ukázal na stoličku po svojej ľavici.

Žofia sedela z druhej strany. Z vrecka zástery vybrala pokrčenú vreckovku. Keď s ňou začala šúchať po stole, Karolína radšej odvrátila zrak. Na stole nebolo ani šmuhy. Keď videla svokru, ako ho utiera špinavou vreckovkou, zdvihol sa jej žalúdok. Preglgla.

Žofia týmto nevhodným úkonom zakrývala nervozitu. Ruka sa jej chvela. Uhýbala pohľadom. Nesúhlasila s tým, ako sa Adam správa k svojej manželke. Karolína však nie je jediná, kto má z Adama strach. Často sa ho bojí vlastná matka. Radšej sa do toho nebude miešať.

„Kde je soľ?“ vyštekol Adam.

Karolína vyskočila zo stoličky a prebehla ku kuchynskej linke. Soľničku postavila pred manžela. Skontrolovala stôl. Hádam na nič iné nezabudla. Nerada by dostala ďalšiu ranu. Líce jej po Adamovom údere navrelo, v oku jej pulzovala tupá bolesť. Musí si dávať lepší pozor. Nesmie ho znovu rozzúriť. Niekedy stačila maličkosť, aby Adam stratil nervy. Nech sa Karolína akokoľvek usilovala byť poslušná a nenápadná, nie vždy sa jej darilo plniť manželove očakávania. Nikdy nevedela predpovedať, čím ho zas nahnevá. Tak ako teraz. Veľmi si dala záležať, aby bolo jedlo dobré, prestretie bezchybné a servis čistý, aby na stole nič nechýbalo, a predsa zabudla na soľ.

„Muž príde domov ustatý a hladný, a namiesto toho, aby sa v pokoji najedol, musí sa rozčuľovať,“ v Adamovi vrel hnev.

Žofia mu položila dlaň na ruku a pokúsila sa zmierniť napätie: „Poďme sa najesť, lebo to vychladne.“

Karolína vďačne pozrela na svokru. Opäť zachránila situáciu.

Žofia upozornila na rebarborový koláč v dobrej vôli. Keď však vyslovila Hanino meno, Karolínu pichlo pri srdci. Bolo by v poriadku hovoriť o mladej susede, keby ju tak okato synovi nenatískala. Karolíne zahoreli líca. Nebola to žiarlivosť. Rozpálila ju svokrina hlúposť... hlúposť a jednoduchosť. Tým, že Hanu vychváli do neba a jej rebarborový koláč strčí synovi rovno pod nos, nikomu nepomôže.

„Hanka piekla ten koláč špeciálne pre teba. Dala si záležať. Mal by si sa jej neskôr poďakovať,“ hovorila Žofia.

Karolína nalievala polievku do tanierov. Rozhovor pri stole nepočúvala. V myšlienkach sa rozbehla do podkrovia. Až keď sa najedia dospelí, môže nakŕmiť aj Adamka. Hádam sa mu ujde kúsok koláča. Adamko zbožňuje koláče. Keď dostane kúsok torty, oblizuje sa až za ušami. Zvyčajne mu však postačí oriešková čokoláda, ktorú mu potajomky kupuje v potravinách. Nič to, že ten koláč piekla Hana Slamková. Adamko to nerozozná a Karolíne je to srdečne jedno.

„Čo nové vo fabrike?“ zaujímala sa Žofia.

Karolína pozbierala taniere od polievky a odniesla ich do drezu. Naložila pirohy, posypala ich opraženou slaninkou a zaliala bryndzovou omáčkou. Do rozhovoru sa nezapájala, aj tak nikto nestál o jej názor.

„Lesný dostal padáka,“ vyhlásil Adam naduto. Karolína zbystrila pozornosť. „Ktorý?“

„Ivan.“

„Preboha, prečo?“ vyletelo Karolíne z úst.

Vo fabrike pracujú traja Lesní, dvaja bratia a starý pán. Ivan je otec štyroch detí. Starostlivosť o polročné dvojčatá si vyžaduje okrem iného aj veľa peňazí.

Adam preniesol pohľad na manželku. Chvíľu si ju prekvapene obzeral, akoby si až teraz uvedomil, že je stále v kuchyni. Potom si strčil do úst ďalší piroh.

„Meškal,“ prezradil po chvíli.

„To nie je dôvod na výpoveď,“ protirečila Karolína.

„Nebolo to prvý raz. Večne mešká,“ Adam zamľaskal a oblizol si pery.

„Nemohol si niečo urobiť?“ Karolína vedela, že keby sa jej manžel prihovoril za kolegu, nemusel byť v dedine ďalší nezamestnaný.

„Urobil som,“ priznal Adam.

Karolína sa potešila. Radosť ju však prešla, keď sa dozvedela, ako sa jej muž k veci postavil.

„Milan bol za mnou. Uvažoval, či dať tomu babrákovi ešte šancu, alebo ho vyraziť. Povedal som mu, aby ho poslal kadeľahšie. Takého nepotrebujeme,“ uzavrel Adam.

Karolínu prešla chuť.

„Mohol si sa ho zastať. Majú malé deti,“ v Karolíninom hlase znela ľútosť.

Adam znenazdania buchol päsťou po stole, až nadskočil Karolínin príbor a zacinkal o tanier.

„A ty si čo? Jeho obhajkyňa? Nestaraj sa do toho!“ zavrčal. Našťastie, oheň, ktorý tak rýchlo vzbĺkol, aj rýchlo dohorel. Odstrčil od seba prázdny tanier a vrhol sa na koláč. Karolína nasilu dojedla svoju porciu. Ak by na tanieri nechala čo len oškvarok, Adam by jej to ostro vytkol. Myslela na rodinu Ivana Lesného. Pre neprávosť, ktorej sa im dostalo, sa jej stiahol žalúdok. Horko-ťažko dostala do seba mastné pirohy. Bolo jej ľúto neľahkého osudu susedov, neodvážila sa viac povedať slovo na ich adresu. Ak by sa znova zastala otca štyroch detí, iba čo by na seba uvrhla manželov hnev. Lesnému pomôcť aj tak nedokáže.

Po obede sa Adam išiel natiahnuť. Žofia si sadla na terasu, aby načerpala energiu z letného slnka.

Karolína naplnila Adamovu misku polievkou a spolu s tanierikom s kúskom bublaniny ju položila na podnos. Lyžica, obrúsok, ešte hrnček s teplým čajom. Naposledy skontrolovala, či na nič nezabudla. Čaj v hrnčeku sa búrlivo hojdal, keď vystupovala hore schodmi. Mohla by Adamka zavolať do kuchyne, minimálne hodinu sa jeho otec nepostaví z gauča. Výdatnú večeru zalial pol litrom piva, ktoré v ňom umocnilo únavu z celého dňa. Domom sa rozliehal jeho chrapot, športový kanál zapol iba zo zvyku, nevnímal pretekajúce formuly, hukot motorov a piskot gúm, ani slová moderátora, ktorý sa pokúšal prekričať to pretekárske šialenstvo. Aj napriek tomu Karolína predvídavo držala syna v izbe. Načo ho zbytočne vystavovať ďalšiemu stresu?

Adamko si pravdepodobne zo zážitku v kuchyni nič nepamätal. Karolína si predstavovala chlapcov mozog ako spleť niekoľkých cestičiek, ktorými sa Adamko premiestňuje z reality do svojho tajného osobitého sveta. Vychádzala z toho, čo sa dočítala v knihách. So synom sa o tom nikdy nerozprávali. Za tie štyri roky, ktoré doteraz prežili v znamení autizmu, sa Karolíne podarilo naučiť syna niektoré základné výrazy a pojmy. S pomocou psychológa a podporou odborných vychovávateliek v špecializovanom zariadení pre deti s telesnou a mentálnou poruchou, ktoré navštevujú raz do týždňa, prebudili u Adamka vyjadrovacie schopnosti. Stále však rozpráva veľmi málo.

Nerozumela tomu. Prečo niektoré autistické deti vyzerajú, správajú sa, ba aj rozprávajú normálne – a Adamko vo všetkom zaostáva? Psychológ jej vysvetlil, že Adamko nemá poruchu reči, jej syn jednoducho nechce rozprávať... nepotrebuje to, nestojí o komunikáciu s okolím.

Vzdychla si. Čo by dala za to, aby sa Adamko otvoril?! Keby sa uňho rozvinuli sociálne prepojenia na iných, život by bol jednoduchší. Aj jej úloha matky autistického dieťaťa by bola o to ľahšia. Doteraz statočne niesla to bremeno, veriac, že ide o dočasný stav. Boh by predsa neodsúdil nevinné dieťa na doživotné trápenie.

Karolína hodila čierne myšlienky za hlavu. Tvár jej skrášlil úsmev, keď vstupovala do izby. Adamko stál pri okne. Podnos položila na stôl. Postavila sa vedľa syna a vyzrela na ulicu. Bol podvečer, ulica bola celkom vyľudnená. Tam vonku sa nedialo nič zaujímavé. Adamko bol taký zaujatý výhľadom, akoby videl niečo, čo „obyčajným“ ľuďom unikalo.

„Adamko, poď sa najesť,“ Karolína mu nežne položila ruku na plece. „Polievka sa mi dnes vydarila. Bude ti chutiť,“ rozprávala, utierajúc lyžicu do obrúska. „Pozri, doniesla som ti aj kúsok koláča.“

Adamko nijako nedal najavo, že rozumel. Stál napnutý, chrbát mal vystretý a plecia mierne zdvihnuté. Ruky mu viseli po bokoch. Dlane zvieral do pästí. Necítil hlad a bez sladkej pochúťky by sa pokojne zaobišiel. Karolína ho musela odviezť ku stolu, vtlačiť ho do stoličky a do ruky mu vložiť lyžicu.

„Papaj. Určite si hladný.“

Počkala, kým načrel lyžicou do polievky. Chvalabohu, najesť sa vie sám. Netreba ho kŕmiť. Adamko, keď už raz začne s nejakou činnosťou, neskončí, kým je stále čo robiť, kým nie je dielo hotové... neodloží lyžicu, kým tanier nie je prázdny.

Karolína ho vystriedala na mieste pred oknom. Ramenom sa oprela o stenu. Oproti na ulici zastalo auto. Suseda s malou dcérkou na rukách zmizla v dome, zatiaľ čo jej manžel prešiel ku kufru a začal z neho vykladať tašky s nákupom. Karolína nič z toho nevnímala. V hlave mala iné obrazy, nedočkavé myšlienky ju odlákali od diania na ulici.

„Dnes toho nemám tak veľa. Do polnoci by som mohla byť hotová,“ pred očami mala nohavicový kostým, ktorý na ňu čakal vo vedľajšej izbe.

Na poschodí bola okrem Adamkovej izby ešte jedna miestnosť, malá, tmavá, Karolíne však celkom vyhovovala. Zriadila si v nej pracovňu. Dlho do noci v nej šila, prešívala, zužovala či rozširovala saká, sukne aj nohavice. Kvôli Adamkovi nemohla pracovať. Potrebuje jej pomoc. Srdce jej nedovolilo, aby ho zatvorila kdesi do ústavu. Nevedela by od neho každé ráno odchádzať a nechávať ho v rukách hocijakej opatrovateľky. Adam oňho nejaví záujem. Čo sa Žofie týka, bola by to úloha nad jej sily.

„Pani Dvorcová si príde po kostým zajtra. Neboj sa, Adamko, stihnem to,“ podhodila plecom. Mrkla na syna. Adamko pekne jedol. Na okamih vyzeral ako hociktorý iný chlapec, ktorý odbehol od hry, aby sa posilnil jedlom. Povzdych sa jej dral hore hrdlom. Preglgla.

Nadviazala na svoju poslednú poznámku, len aby nemyslela na synovu chorobu.

„Chcela by som začať so sukňou tety Zuzky. Starká spomínala, že cez víkend prídu. Hádam s tým budem do soboty hotová. Cez víkend sa aj tak k šitiu nedostanem. Pôjdeme so starkou a tetou na nákupy,“ vzdychla si. Sobota ďaleko, Karolína sa už teraz cítila z toho všetkého unavená.

„Vstanem zavčasu. Musím navariť, kým vyrazíme do obchodov. Keď sa vrátime, budeme poriadne hladné,“ pokývala hlavou, akoby potrebovala presvedčiť sama seba. Jej svokra so sestrou naozaj budú unavené z toľkého míňania peňazí a dajú to aj najavo. Karolína, hoci z nich bude najvyčerpanejšia, ich bude celé poobedie obskakovať, až večer napoly mŕtva klesne do perín.

Odmlčala sa. Predstavila si kostým pani Dvorcovej. Stačí trochu úsilia – a zákazku dokončí včas.

Adamko práve dopíjal čaj. Karolína zobrala podnos a vrátila sa do kuchyne. Upratala ju, nakoniec zamietla podlahu, potom skontrolovala, či ju nikto nepotrebuje. O niekoľko minút už sedela za šijacím strojom. Dvere do pracovne nechala otvorené, rovnako ako dvere Adamkovej izby. Takto ho mala na očiach a popritom môže dokončiť zákazku pre starostovu ženu. Peniaze potrebujú. To, čo zarobí šitím, vykryje sedenie u psychológa, Adamkove lieky, aj návštevy špecializovaného zariadenia pre deti s telesnou a mentálnou poruchou. Adam jej na to neprispeje ani centom, má teda iba to, čo jej ostane z opatrovateľského príspevku, a plácu za šitie.

S chuťou sa pustila do práce. A hoci ju už po polhodine bolel chrbát, nepoľavila. Všetko, čo robí, robí pre Adamka, preto musí vydržať.

3.

Keď Jaro konečne vypol počítač, bolo dvadsať minút po piatej. Mešká. Mrzelo ho to, lebo ráno sľúbil dcérke, že sa bude ponáhľať. Zdržalo ho zadávanie nových zmien do systému. Riaditeľ trval na tom, aby to bolo urobené ešte dnes.

Keď vyšiel z kancelárie, takmer sa zrazil so skupinkou smejúcich sa kolegýň. Každý je rád, že ďalší pracovný deň je na konci.

„Ideme na víno,“ pochválila sa Vierka z marketingu.

„Nejdeš s nami?“

Rád by šiel. Potreboval by vypnúť, zabaviť sa a porozprávať... rozprávať iba tak, o ničom. Už dva roky si nebol nikde posedieť s priateľmi. Čas trávil v práci alebo doma. Ráno sa ponáhľal do kancelárie a večer zas domov, niekedy sa vracal okľukou cez supermarket, aby doplnil prázdnu chladničku.

„Možno inokedy,“ zdvorilo odmietol. Nechal im náskok, nechcel sa vliecť za nimi. Cítil by sa ako outsider. Prehrabával sa v taške. Predstieral, že hľadá kľúče, aj keď ich už nejaký čas držal v ruke.

Počul ešte Vierkinu kolegyňu, ako jej dohovára: „Zbytočne sa usiluješ. Ten nikam nechodí.“

„Chcela som byť milá,“ vysvetlila Vierka. Obzrela sa ponad plece a jemne sa na Jara usmiala.

Kývol jej, aby si preňho nerobila starosti.

Bola pekná. Drobná brunetka s veľkými očami a malým noštekom. Jaro vedel, že je slobodná a momentálne s nikým nechodí. Zároveň si triezvo uvedomoval, že preňho je rovnako nedostupná ako zadané ženy.

Po Martine nemal iné ženy, nevyhľadával známosti, nepotreboval náhradu. Martina bola stále jeho manželka, pred Bohom aj pred svetom, hoci už dva roky o nej nepočul. Jaro dlho v sebe živil vieru, že sa vráti. Od rodiny sa predsa neodchádza. Nie je to ako dať výpoveď v práci a začať niekde inde. Rodina je celoživotný záväzok. Až kým nás smrť nerozdelí. A v rodine Hrudovcov sa nič také nestalo. On je živý a zdravý, zo Simonky radosť zo života priam srší. Ani Martina nebývala chorá, dokonca ani nevedela, čo je to bolesť zubov. Aj v bežnom živote pri nej vždy stála šťastena. Darilo sa jej v práci, postavili dom... Naozaj sa nebolo na čo sťažovať.

Keď sa narodila Simonka, život nemohol byť krajší. Bola – pre Jara je dodnes – ich malým slniečkom. Vyplnila prázdno, ktoré sa po roku manželstva vytvorilo medzi nimi, keď zaľúbenosť opadala a láska zovšednela. Jaro si Martinu vážil. Mal ju rád. Ale nie tak silno ako kedysi inú ženu. Tak sa dá milovať iba raz. No predsa ju mal rád. A keď mu porodila dcéru, jeho láska k nej vzrástla.

Simonka rástla, džavotala, stále sa smiala. Plakala iba vtedy, keď na to mala skutočný dôvod. Bola rozumná, všímavá, ľahko sa učila nové veci. Každý deň ich niečím prekvapila.

Potom si všimli, že zaostáva za ostatnými. Nie v šikovnosti – bola šikovnejšia ako veľa iných batoliat, rozumela všetkému a veľmi skoro začala hovoriť. Ostatné deti však už dávno stáli na nožičkách, krúžili okolo stola, ktorý im bol oporou, chodili s mamami, ktoré ich držali za ruky. Simonku nožičky neposlúchali. Mala ich slabé, neisté, neudržali ju, až sa Simonka o to prestala pokúšať. Utešovali sa nádejou, že sa to časom zmení. Simonka začne chodiť neskôr. V chôdzi síce zaostáva, ale vo všetkom inom je ďaleko pred rovesníkmi. Čakali, verili, až nakoniec prijali krutú pravdu. Simonka nikdy nebude normálne chodiť. V tom sa zhodli všetci lekári, ktorých navštívili.

Bolo ťažké zmieriť sa s takýmto verdiktom. Znel definitívne. Lekári Simonke odporučili rehabilitáciu. Ani osemročná ešte nechodila. Bola odkázaná na invalidný vozík.

Jaro nakoniec Simonkin stav pokorne prijal. Simonka je jeho dcéra. To, že nemôže chodiť, nemá vplyv na jeho lásku k nej. Zato Martina to vzdala. Po niekoľkých rokoch trápenia, viery a pretvarovania sa od nich jednoducho odišla. Zriekla sa dcéry. Radšej bude bez nej, ako ju vidieť takúto. Jaro sa ju pokúšal pochopiť. Rozumel, že si potrebuje od všetkého oddýchnuť. Nenamietal, keď mu oznámila, že odchádza. Prečo by jej nedoprial dovolenku? Aj keď Martina vyvracala jeho reči o krátkej prestávke, Jaro veril, že sa po niekoľkých dňoch... týždňoch... mesiacoch vráti. Keď už bola preč pol roka, zmocnili sa ho obavy. Za celý čas nevolala, nepísala, nikto o nej nič nevedel. Akoby nad ňou zľahla zem. Šesť mesiacov sa zdvojnásobilo. Rok sa natiahol na dva.

Jaro stále nemal nijakú informáciu o svojej manželke.

V poslednom období už nebol taký veľkodušný. Premáhal ho hnev. Predtým manželkino rozhodnutie chápal, schvaľoval, dokonca na ňom trval. Teraz už vie, že Martinino správanie sa nedá ospravedlniť. Zbabelo utiekla, keď ju Simonka najviac potrebovala. V ten rok nastúpila do prvého ročníka. Bolo to ťažké obdobie. Ako by vtedy potreboval niekoho po svojom boku, niekoho, kto by trpel s ním, kto by mu dodával silu. Niekoho, kto by tlmil neutíchajúci smútok, ktorý mu zaplnil dušu, vždy keď sa pozrel na dcérku.

Kľúče mu vypadli z ruky. Prebral sa z otupenia. Zasa spomína. Vari sa nepoučil?! Návrat do minulosti ho neprevedie ťažkou prítomnosťou. Ani spomienky na Simonkinu matku mu nepomôžu čeliť budúcnosti.

Keď prišiel domov, Dominika práve chystala večeru. Simonka sedela na vozíku pri kuchynskom pulte a štebotala, zatiaľ čo Dominika natierala chlieb maslom a medom.

„Prepáč, Dominika, zdržal som sa v práci,“ tašku položil na stôl.

„To nič. My sme mali super deň. Trochu sme vyhladli,“ ukázala na natretý chlieb. „Dáte si s nami?“

„Prečo nie?“ z tanierika si zobral chlieb a schuti sa doň zahryzol.

Simona sa veselo zachichotala. Natiahla sa za tanierom.

Dominika ho posunula pred ňu.

„Mňam,“ vzdychla. Ústa mala zababrané od medu.

„Urobím čaj,“ ponúkol sa. Ani netušil, aký je hladný. Na bagetu, ktorú zjedol na obed, si jeho žalúdok už nepamätá.

„Čo ste dnes robili?“ zaujímal sa, keď kládol vrecúška čaju do šálok.

Dominika sa ujala slova: „Zo školy sme išli na prechádzku. Boli sme až hore pri lese...“

„Oci, poznáš toho bieleho psa? Má taký smiešny strapatý chvost,“ Simonka jej skočila do reči. „Volá sa Bolt, ako z tej rozprávky.“ Jaro prikývol, aj keď sotva vedel, akého psa má na mysli.

„Behal okolo nás. Štekal. Takto...“ Simonka dokonale napodobnila psí brechot. Ten zvuk rozosmial ostatných. Jarovi sa až slzy tisli do očí.

„Bola to zábava,“ dodala na záver. Keď dojedli, Dominika sa rozlúčila.

„Uvidíme sa v pondelok,“ prisľúbila.

„Ďakujem,“ šiel ju odprevadiť.

Dominiku im zoslalo samo nebo. Keď ich Martina opustila, Jaro dal v bývalom zamestnaní výpoveď. Nemal na výber. Hoci je Simonka v mnohom samostatná, potrebuje niekoho, kto jej pomôže s obliekaním, odvezie ju do školy, prihreje jej obed alebo uvarí čaj. Nevládze sa sama osprchovať, aj na záchod treba ísť s ňou. Práve v ten rok nastúpila do prvého ročníka. Prvé mesiace boli náročné. Simonka si musela zvykať na školu, na spolužiakov a učiteľov, na nové povinnosti. Deti si zas museli zvyknúť na ňu. Občas sa niekto na Simonke vyvŕšil, staršie deti sa jej vysmievali, pre svoj hendikep bola vyradená z niekoľkých aktivít a súťaží. Aj napriek tomu sa Simonka rýchlo prispôsobila školskému životu. Širokým úsmevom a veselou povahou si získala spolužiakov, našla si kamarátku, s ktorou boli nerozlučná dvojica. Porozumela si aj s Dominikou, študentkou zdravotníckej školy, ktorá sa stala jej osobnou asistentkou. Dominiku si obľúbila a rada s ňou trávila čas. Vďaka tomu nemal Jaro až také výčitky, keď prijal miesto informačného technika u súkromného podnikateľa. Ponúkal slušný plat. Aj keď bola práca náročná a vyžadovala si celého človeka, Jara bavila. Dostával výzvy, ktoré ho posúvali vpred. Veľa však musel práci obetovať. Predovšetkým čas. Keďže nemohol byť pri Simonke, hľadal riešenie. Mala nárok na osobného asistenta. Povypytoval sa po okolí, známych a kolegov, až dostal odporúčanie na Dominiku Plaveckú.

Dominika končí tretí ročník na strednej škole. Má veľké predpoklady byť dobrou zdravotnou sestrou. Dominika si svoje povolanie vybrala so srdcom. Osvedčila sa aj ako osobná asistentka a opatrovateľka hendikepovaného dieťaťa. Jaro bol s ňou veľmi spokojný.

„Úlohy máš hotové?“ zisťoval, keď poodkladali riad.

„Oci, je piatok. Čo si zabudol?“ Simonka prevrátila oči.

„Nezabudol,“ bránil sa. „Prečo si ich nemôžeš urobiť teraz? Tak budeš mať do pondelka pokoj.“

„Urobím si ich v nedeľu,“ neustúpila. „Vždy si ich robím v nedeľu.“

Mykol plecom. Mrkol na hodiny visiace nad stolom. Bolo sedem hodín. Teraz má možnosť odčiniť svoje meškanie.

„Čo teda budeme robiť?“ spýtal sa.

Simona sa rukami zaprela do kolies a odviezla sa do vedľajšej izby. Išlo jej to ľahko. Ruky jej rokmi zosilneli, pohyby mala isté. Všetko robila s ľahkosťou. Zžila sa s invalidným vozíkom, naučila sa ním manipulovať. Nijako ju neobmedzoval, vždy sa dostala tam, kde chcela. Pri stavbe domu sa však nepočítalo s bezbariérovým prístupom. Keď Simonku posadili na vozík, v dome museli urobiť niekoľko nevyhnutných zmien.

„Zahráš sa so mnou skrebl?“ spýtala sa. Na kolenách mala položenú spoločenskú hru, ktorú hrala najradšej. Už teraz mala bohatú zásobu slov. Neraz sa stalo, že Jaro musel poriadne rozmýšľať, aby z písmen poskladal hodnotné slovo, zato Simonka s ľahkosťou zapĺňala herný plán.

„Pôjdeme na terasu? Vonku je príjemne teplo.“ Nalial do pohárov chladený džús a odniesol ich na terasu. Simonka zatiaľ rozložila herný plán a vytiahla si svojich sedem písmen.

Z hry ich vyrušilo zvonenie telefónu.

Jara sa zmocnil akýsi nepokoj, akoby tušil, že to nebudú dobré správy.

„Babka,“ oznámil Simonke.

Odkašľal si, potom prehovoril istejším hlasom: „Mami?

Stalo sa niečo?“

Nemusel sa pýtať, podľa ťaživého ticha, ktoré naplnilo telefón, tipoval, že sa otcovi opäť priťažilo.

Jarova mama mlčala, zbierala silu oznámiť synovi otcovu smrť.

„Hneď ideme k tebe,“ rozhodol.

Stará pani chvíľu protestovala, Jaro sa nedal odhovoriť.

„Teraz by si nemala byť sama. O chvíľu sme tam,“ povedal a zložil.

Keď sa pozrel na Simonku, stiahlo sa mu hrdlo. Jeho otec bol ťažko chorý, posledné mesiace bol viac v nemocnici ako doma. Lekári predpovedali, že už nevydrží dlho bojovať. Bol slabý a vyčerpaný bolesťou, oťapený liekmi a utrápený samotou. Teraz mu bude ľahšie. Konečne našiel pokoj. A predsa, hoci si Jaro v mysli opakoval zvyčajne používané frázy – v najbližších dňoch ich bude počúvať veľmi často –, hruď mu zaplavil smútok. Otca miloval.

Jarov otec bol skutočným otcom. Nebol to iba jeho „stvoriteľ“. Bol to kamarát, opora, istota. Naučil ho veľa. Aj v tých najťažších chvíľach rozdával okolo seba úsmev, šíril pokoj, ktorý čerpal zo svojej viery v Boha.

Smrkol. Jarov otec posledné mesiace akoby ani nebol s nimi. Mali čas pripraviť sa na myšlienku, že si ho čoskoro povolá „jeho“ Boh. Jarovi by však celý život nestačil na to, aby sa dopracoval do štádia, keď by mu otec nechýbal. Bolí to. A bude to bolieť ešte veľmi dlho...

Teraz mal tú bolesť preniesť na dcéru. Pre Simonku bol Jozef Hruda deduško. Nikdy ho inak nevolala.

Skôr ako stihol niečo povedať, Simonka sa rozplakala.

Priskočil k nej a mocne ju objal.

„Deduško,“ Simonkino volanie sa strácalo v plači. Pliecka sa jej natriasali pod náporom bolesti. Jaro ju pevne držal, pohládzal po vlasoch, ktoré vlhli od jeho sĺz.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1.

2.

3.