E. Lockhart

WE WERE LIARS

Copyright © 2014 by E. Lockhart

Translation © 2015 by Jana Cinková

Cover design © 2015 by Marek Novák

Slovak edition © 2015 by Ikar

Preklad vznikol s finančnou podporou Literárneho fondu

Z anglického originálu We Were Liars

(Delacorte Press, New York 2014) preložila Jana Cinková.

Redigovala Vlasta Greschová.

Obálku navrhol Marek Novák.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v edícii YOLI, v roku 2015 ako svoju 843. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4535-8

Danielovi

PRVÁ ČASŤ

Privítanie

1

VITAJTE V NÁDHERNEJ rodine Sinclairovcov.

Nenájdete v nej jediného zločinca. Ani narkomana.

A už vôbec nie skrachovanca.

Všetci Sinclairovci sú fyzicky zdatní, vysokí a krásni. Sme potomkovia bohatých demokratov z dávnych čias. Máme široké úsmevy, hranaté sánky a agresívne podanie.

Nezáleží na tom, že nám rozvody roztrhali srdcia, takže ledva bijú. Nezáleží na tom, že naše zverenecké fondy sú takmer prázdne a na kuchynskej linke sa povaľujú nezaplatené účty. Nezáleží na tom, že máme na nočnom stolíku kopu liekov.

A nezáleží ani na tom, že jeden z nás je zúfalo zamilovaný.

Tak zúfalo

zamilovaný,

že sa musí uchýliť

k rovnako zúfalým opatreniam.

Sme Sinclairovci.

Nie sme chudobní.

Nikdy sa nemýlime.

V lete bývame na súkromnom ostrove pri pobreží štátu Massachusetts.

Možno nepotrebujete vedieť viac.

2

VOLÁM SA Cadence Sinclairová-Eastmanová.

S mamou a troma psami bývam v Burlingtone v štáte Vermont.

Okrem ošúchaného knižničného preukazu nemám takmer nič, hoci žijem vo veľkolepom dome plnom drahých zbytočností.

Kedysi som bola blondínka, dnes som čiernovláska. Kedysi som bola silná, dnes som slabá.

Kedysi som bola krásna, dnes som bledá a chorľavá. Od nehody totiž trpím migrénami.

Na druhej strane však rozhodne nestrpím hlupákov. Mám rada slovné hračky. Chápete – trpieť migrénami, a zároveň nestrpieť hlupákov. Jedno slovo zrazu nadobudne celkom iný význam.

Trpieť.

Dalo by sa povedať, že to znamená prežívať, no nie je to celkom tak.

MÔJ PRÍBEH sa začal dávno pred nehodou. Keď som mala pätnásť rokov, môj otec utiekol s akousi ženou, ktorú miloval viac než nás.

Tatko bol priemerne úspešný profesor vojenskej histórie. Zbožňovala som ho. Nosil tvídové saká, bol vychudnutý a pil čaj s mliekom. Bavili ho spoločenské hry a zakaždým ma nechal vyhrať. Mal rád člny, dokonca ma naučil kajakovať. Rád sa bicykloval, čítal knihy a navštevoval múzeá a galérie.

Nemal v láske psy, no keďže miloval moju matku, nechal jej troch zlatých retrieverov spávať na pohovke a každé ráno ich bral na dlhočiznú prechádzku. Nemal rád ani mojich starých rodičov, no keďže nás s mamou ľúbil, zakaždým trávil letné prázdniny na ostrove Beechwood vo Windemeri, našom letnom dome, kde písal články o dávnych vojnách a pri jedle sa nasilu usmieval na všetkých príbuzných.

No keď som mala pätnásť rokov, jedného júnového dňa nám zrazu oznámil, že odchádza, a o dva dni sa naozaj odsťahoval.

Povedal matke, že nepatrí k Sinclairovcom a viac sa o to nemieni pokúšať. Už nemohol klamať, usmievať sa a byť členom tej nádhernej rodiny, čo žije v nádherných domoch.

Nemohol. Nemohol a nechcel.

Objednal si sťahovacie auto a prenajal si dom. Len čo naložil posledný kufor do mercedesu (saab nechal mame), sadol si do auta a naštartoval. Vzápätí vytiahol pištoľ a strelil ma rovno do hrude. Spadla som na trávnik, z obrovskej diery v hrudníku sa mi vykotúľalo srdce a zastalo pri kvetinovom záhone. Rytmicky pulzujúca krv mi vytekala z otvorenej rany,

z očí,

uší

a úst.

Chutila ako soľ a zlyhanie. Zaplavila trávnik pred domom, kamenný chodníček i verandu. Všetko sa sfarbilo do červena na znamenie toho, že viac nie som milovaná. Moje srdce ležalo medzi pivóniami a metalo sa ako ryba na suchu.

Mama sa na mňa oborila. Prikázala mi, nech sa ovládam.

Správaj sa normálne, a to hneď. Okamžite. Pretože si normálna. Dokážeš to.

Nerob scény. Nadýchni sa a sadni si. Poslúchla som ju.

Okrem nej som nemala nikoho.

Keď tatko odišiel, s mamkou sme zdvihli brady, vrátili sa do domu a vyhodili všetko, čo nám kedy dal – šperky, šaty, knihy... Počas nasledujúcich dní sme sa zbavili sedacej súpravy, ktorú s mamkou vybrali, ich svadobného porcelánu, strieborných príborov aj fotografií.

Zohnali sme nový nábytok. Najali sme bytového architekta. Objednali sme si strieborný servis od Tiffanyho. Celý deň sme chodili po galériách a kupovali obrazy, aby sme zakryli prázdne miesta na stenách.

Požiadali sme starkého, aby zabezpečil mamin majetok. Potom sme sa pobalili a pobrali na ostrov.

3

PENNY, CARRIE A BESS sú dcéry Tipper a Harrisa Sinclairovcov. Harris vyštudoval Harvardovu univerzitu, ako dvadsaťjedenročný zdedil rodinný majetok a celý život ho zveľaďoval podnikaním, ktorému som nerozumela. Získal rôzne pozemky a nehnuteľnosti a premyslene obchodoval s cennými papiermi. Oženil sa s Tipper a nechal ju starať sa o kuchyňu i záhradu. Obvešal ju perlami, bral ju na plachetnicu a všetkým ju vystavoval na obdiv. Zdalo sa, že sa jej to páči.

Nanešťastie sa mu nepodarilo splodiť syna, ale na tom nezáležalo. Všetky jeho dcéry boli opálené a požehnané. Podobali sa na princezné z rozprávky – vysoké, šťastné a bohaté.

Zvesti o ich kašmírových svetroch a skvelých večierkoch prenikli do Bostonu, Harvardu i na ostrov Martha’s Vineyard. Nenarodili sa pre všedný život, práve naopak, čakali ich princovia, prestížne školy, slonovinové sochy a majestátne domy.

Sinclairovci tak milovali svoje dcéry, že ani sami nevedeli, ktorú majú najradšej. Raz to bola Carrie, potom Penny, vzápätí Bess, a onedlho zase Carrie. Vystrojili im veľkolepé svadby, kde sa za zvukov harfy podával drahý losos, a o pár rokov prišli na svet plavovlasé vnúčatá, čo sa naháňali po trávniku s hravými zlatosrstými psami. V tých časoch by ste nenašli pyšnejších rodičov než Tipper a Harrisa.

Na svojom skalnatom súkromnom ostrove postavili tri nové domy a venovali ich dcéram – Windemere dali Penny, Red Gate Carrie a Cuddledown získala Bess.

Ja som najstaršie vnúča z rodu Sinclairovcov. Jedného dňa zdedím ostrov, rodinný majetok a všetky očakávania, ktoré sú s ním spojené.

Teda, pravdepodobne.

4

JA, JOHNNY, MIRREN A GAT. Gat, Mirren, Johnny a ja. Zvyšok rodiny nás volá Klamári, pravdepodobne si to aj zaslúžime. Sme približne rovnako starí a všetci štyria máme narodeniny na jeseň. Vždy keď sme sa stretli na ostrove, robili sme zlobu.

Gata sme spoznali, keď sme mali osem rokov, čiže počas ôsmeho leta na ostrove.

Dovtedy sme Mirren, Johnny a ja neboli Klamári, iba bratranci a sesternice. Johnny nám liezol na nervy, lebo sa nechcel hrať s dievčatami.

Johnny je zosobnená pružnosť, snaha a uštipačnosť. Kradol nám barbiny a vešal ich dolu hlavou alebo po nás strieľal pištoľami z lega.

Mirren je cukor, zvedavosť a dážď. Väčšinu času trávila na pláži s Taftom a dvojčatami, zatiaľ čo ja som si kreslila alebo čítala v hojdacej sieti na verande Clairmontu.

Jedného dňa sa k nám pridal Gat.

Tetu Carrie totiž opustil manžel, keď čakala Johnnyho brata Willa. Neviem, čo sa medzi nimi stalo, nikdy o tom nehovoríme. Kým však nadišlo ôsme leto, Will sa narodil a teta sa dala dokopy s Edom.

Ed bol obchodník s umením a zbožňoval deti. Nič viac sme o ňom nevedeli, keď nám teta znenazdajky oznámila, že ho aj s Johnnym a Willom privedie na ostrov. Dorazili ako poslední, takže ich zvyšok rodiny čakal na móle. Starký ma vzal na ruky, aby som mohla Johnnymu zamávať – mal oranžovú vestu a čosi vykrikoval z provy člna.

Stála pri nás aj starká Tipper. Na chvíľku odtrhla zrak od mora, vytiahla z vrecka bielu mentolku, odbalila ju a vložila mi ju do úst.

Len čo sa obrátila naspäť, zamračila sa a prižmúrila oči, aby lepšie videla.

Z člna vystúpila Carrie s malým Willom v náručí. Mal oblečenú žltú záchrannú vestu pre bábätká, z ktorej mu trčala štica plavých vlasov. Pri pohľade naňho sme sa zaradovali. Ako malí sme nosili tú istú vestu a mali sme rovnaké plavé vlasy. Hoci sme tohto chlapčeka zatiaľ nepoznali, na prvý pohľad bolo jasné, že je to Sinclair.

Vzápätí zoskočil z člna Johnny a bleskurýchle si vyzliekol vestu. Najprv pribehol k Mirren a kopol ju, potom kopol mňa a napokon i dvojčatá. Len čo dokončil svoj malý rituál, podišiel k starým rodičom a vystrel sa. „Starká, starký! Rád vás vidím. Teším sa na ďalšie krásne leto.“

Tipper ho objala. „Mama ti prikázala, aby si to povedal, však?“

„Áno,“ odvetil. „Ešte mám dodať, aký som šťastný, že som zase s vami.“

„Výborne.“

„Už môžem ísť?“

Tipper ho pobozkala na pehavé líce. „Bež.“

Po Johnnym vystúpil Ed, ktorý dovtedy pomáhal personálu vykladať batožinu. Bol vysoký a štíhly. Mal tmavú pokožku – neskôr sme sa dozvedeli, že má indiánskych predkov. Nosil okuliare s čiernym rámom a v ľanovom obleku s pruhovanou košeľou vyzeral ako mestský elegán. Nohavice sa mu cestou pokrčili.

Starký ma položil na zem.

Starká Tipper pevne stisla pery, no vzápätí sa široko usmiala a podišla k nemu.

„To je ale milé prekvapenie! Vy musíte byť Ed.“ Podal jej ruku. „Carrie vám nepovedala, že prídeme?“

„Pravdaže áno.“

Ed sa poobzeral po našej snehobielej rodine a obrátil sa ku Carrie. „Kde je Gat?“

Zavolali ho a on vyliezol z člna, sklopil zrak a vyzliekol si záchrannú vestu.

„Mami, tatko, toto je Edov synovec, Gat Patil. Vzali sme ho so sebou, aby sa Johnny mal s kým hrať.“

Starký ho potľapkal po hlave. „Zdravím, mladý muž.“

„Dobrý deň.“

„Tento rok prišiel o otca,“ vysvetľovala Carrie. „S Johnnym sa rýchlo spriatelili a Edovej sestre veľmi pomôže, keď sa oňho na pár týždňov postaráme. Vieš, čo som ti vravela, Gat – budete si môcť spolu opekať a chodiť sa kúpať. Čo ty na to?“

Gat však neodpovedal, lebo hľadel na mňa.

Mal veľmi výrazný nos, sladké pery, tmavohnedú pokožku a dlhé vlnité vlasy. Bol plný energie a napnutý ako pružina pripravená na skok. Vyzeral, akoby stále niečo hľadal, hĺbavý a nadšený. Zosobnená ctižiadosť a silná káva. Dokázala by som naňho hľadieť celé veky.

Naše pohľady sa stretli. Obrátila som sa a utiekla som.

Gat sa rozbehol za mnou. Počula som, ako skáče po drevených doskách, ktorými boli vyznačené ostrovné cestičky.

Nezastala som a on ma neprestal naháňať.

Johnny sa rozbehol za ním a Mirren ho nasledovala.

Dospelí ostali na móle, zdvorilo krúžili okolo Eda a nadšene sa prihovárali bábätku. Drobci robili to, čo vždy.

My štyria sme napokon zastali na úzkej pláži pri Cuddledowne, ktorú z oboch strán lemujú vysoké skaliská. V tých časoch tam nik nechodieval, lebo na veľkej pláži bol jemnejší piesok a menej rias.

Mirren sa vyzula, tak sme nasledovali jej príklad. Hádzali sme kamene do vody a jednoducho sme sa tešili zo života.

Do piesku som napísala naše mená. Cadence, Mirren, Johnny a Gat. Gat, Johnny, Mirren a Cadence. Tak sa začal náš príbeh.

JOHNNY PROSÍKAL, aby s nami Gat ostal dlhšie. Napokon dosiahol, čo chcel. O rok na to si zmyslel, že Gat musí prísť na celé leto. A Gat prišiel. Johnny bol prvorodený vnuk. Starí rodičia mu nedokázali povedať nie.

5

POČAS ŠTRNÁSTEHO leta sme sa s Gatom po raňajkách rozhodli, že sa prevezieme na motorovom člne. Bess prinútila Mirren, aby si s dvojčatami a Taftom zahrala tenis, no a Johnny začal behávať, takže práve trénoval. Sedela som v clairmontskej kuchyni, keď za mnou prišiel Gat a spýtal sa, či nemám chuť povoziť sa na člne.

„Ani nie.“ Radšej by som šla do postele a čítala si.

„Prosím ťa.“ Nestávalo sa často, že by Gat niekoho prosil.

„Choď sám.“

„To nejde,“ odvetil. „Nemôžem si len tak požičať čln.“

„Pravdaže môžeš.“

„Bez vás nie.“

Rozprával nezmysly. „Kam chceš ísť?“ spýtala som sa.

„Chcem odtiaľto na chvíľku vypadnúť. Občas mám pocit, že to tu viac neznesiem.“

Vtedy som ešte nechápala, čo mu na našom ostrove prekáža, no napriek tomu som súhlasila. Vzali sme si plavky a záchranné vesty a zamierili na more. Keď sme sa trochu povozili, Gat vypol motor. Jedli sme pistáciové oriešky, vychutnávali si slaný morský vzduch a pozorovali hru slnečných lúčov na vlnách.

„Poďme sa okúpať,“ navrhla som.

Gat skočil do vody a ja som ho nasledovala, lenže more bolo omnoho studenšie ako na pláži a vyrazilo nám dych. Slnko zašlo za oblak. Vyplašene sme sa rozosmiali a navzájom sme sa prekrikovali. Aký hlúpy nápad! Kde sme nechali rozum? V týchto vodách predsa žijú žraloky, každý to vie.

Preboha, len nespomínaj žraloky! Bojovali sme o to, kto sa prvý vyšplhá do člna.

Gat sa po chvíli odtiahol a pustil ma. „Nerobím to preto, lebo si dievča. Jednoducho som dobrý človek,“ vysvetlil.

„Vďaka.“ Vyplazila som mu jazyk.

„Ale keď mi žralok odhryzne nohy, musíš všetkým povedať, aký som bol úžasný.“

„Dobre,“ odvetila som. „Gatwick Matthew Patil chutil vynikajúco.“

Zdalo sa nám neuveriteľne zábavné, že sa trasieme od zimy. Nevzali sme si žiadne uteráky. Schúlili sme sa pod flaušovú deku, ktorú sme našli pod sedačkou, a naše nahé plecia sa dotýkali. Preplietli sme si studené nohy.

„To len aby sme neprechladli,“ objasnil Gat. „Nemysli si, že sa mi páčiš.“

„Jasné, že nie.“

„Kradneš mi deku.“

„Prepáč.“ Nastala odmlka.

„Nemyslel som to tak, Cady,“ vyhlásil po chvíli Gat.

„V skutočnosti sa mi páčiš. Kedy si vlastne tak opeknela? Rozptyľuje ma to.“

„Vyzerám rovnako ako vždy.“

„Cez školský rok si sa celkom zmenila. Vyvádza ma to z miery.“

„Myslíš to vážne?“ Prikývol.

„To je ale somarina. Čo tým chceš povedať, že ťa vyvádzam z miery?“

„Okrem teba len máločo prenikne cez moje brnenie.

Nevšimla si si to?“ Zasmiala som sa. „Nie.“

„Dopekla, myslel som si, že to funguje.“ Rozhovorili sme sa o inom. Napadlo nám, že vezmeme drobcov do Edgartownu. Mohli by sme zájsť do kina na film o žralokoch, čo žerú ľudí, alebo na Rastliny verzus Zombie.

Potom sme sa vrátili na ostrov.

Všimla som si, že mi Gat začal požičiavať knihy a večer za mnou chodieval na maličkú pláž. Občas sa ku mne pridal, keď som so psami ležala na trávniku pred Windemerom.

Čoraz častejšie sme chodili na prechádzky okolo ostrova – Gat vpredu a ja za ním. Rozprávali sme sa o knihách alebo sme snívali o vymyslených svetoch. Stávalo sa, že sme niekoľkokrát obišli celý ostrov, kým sme vyhladli alebo nás to prestalo baviť.

Cestu lemovali tmavoružové pobrežné ruže. Vo vzduchu sa vznášal jemný závan ich sladkej vône.

Jedného dňa som sa pozerala na Gata, ako leží v hojdacej sieti, a zrazu sa mi zazdalo, že je môj. Akoby ho stvorili iba pre mňa.

Potichu som si k nemu ľahla. Vzala som mu pero – pri čítaní sa s ním vždy pohrával –, na ľavú ruku som mu napísala Gat a na pravú Cady.

Keď som skončila, zobral mi ho a to isté napísal na moje ruky.

Nevravím, že to bol osud. Neverím na predurčenie, spriaznené duše a nadprirodzeno. Jednoducho sme si rozumeli. Vo všetkom.

Lenže v tom čase sme mali iba štrnásť rokov. Ešte nikdy som sa nebozkávala s chlapcom, hoci som ich počas nasledujúceho roka zopár pobozkala. Nech už medzi nami bolo čokoľvek, nenazývali sme to láskou.

6

POČAS PÄTNÁSTEHO leta som na ostrov dorazila o týždeň neskôr ako ostatní. Tatko nás opustil, tak sme s mamou behali po obchodoch, dohadovali sa s bytovými architektmi a podobne.

Ružovolíci Johnny a Mirren nás čakali na móle a okamžite mi predostreli plány na leto. Chceli usporiadať tenisový turnaj a vyrábať domácu zmrzlinu, voziť sa na plachetnici a stavať vatry.

Drobci sa nám motali pod nohy a čosi pokrikovali. Tetušky sa chladne usmievali. Keď zhon ustal, všetci sa pobrali do Clairmontu, pretože sa blížil čas večere. Ja som však zamierila do Red Gatu – chcela som nájsť Gata. Red Gate je oveľa menší než Clairmont, no na najvyššom poschodí má štyri spálne. Teta Carrie tu bývala s Johnnym, Gatom, Willom a Edom, ktorý však na ostrov nechodieval často.

Podišla som k dverám a cez sieťku sa pozrela na Gata. Najprv ma nezbadal. Stál pri kuchynskej linke v obnosenom sivom tričku a rifliach. Zdalo sa mi, že má širšie plecia než pred rokom.

Odviazal vysušenú kvetinu, ktorá visela na okne nad drezom. Bola to pobrežná ruža, jedna z tých, čo rastú na beechwoodskych plážach – ružová a pôvabná.

Gat, môj Gat. Zašiel na miesto, kadiaľ sme sa tak často prechádzali, a odtrhol mi tam ružu. Zavesil ju do okna, aby vyschla a počkala na mňa.

Tento rok som pobozkala zopár nepodstatných chlapcov.

Stratila som tatka.

Prišla som sem z falošného domu sĺz a zbadala som Gata

a videla som, že drží ružu,

a keď ho zaliali slnečné lúče,

na kuchynskej linke ležali jablká

a vo vzduchu sa vznášala vôňa dreva a neďalekého oceánu,

nazvala som to láskou.

Naozaj som sa zamilovala a ten pocit ma takmer omráčil, tak som sa musela oprieť o sieťku, ktorá nás stále oddeľovala. Chcela som ho hladiť ako zajačika alebo mačiatko, čosi také hebké a výnimočné, že sa toho človek musí neprestajne dotýkať. Vesmír bol dobrý, pretože existoval Gat. Milovala som dieru na jeho rifliach, špinavé bosé nohy, chrastu na lakti i jazvu, čo mu pretínala obočie. Gat, môj Gat.

Kým som naňho zízala, vložil ružu do obálky. Nevedel nájsť pero, tak začal s hrmotom prehľadávať zásuvky a napokon jedno objavil vo vlastnom vrecku.

Neuvedomila som si, že píše adresu, až kým zo šuplíka nevytiahol poštové známky.

Jednu nalepil na obálku a doplnil adresu odosielateľa.

Tá ruža nebola pre mňa.

Okamžite som odbehla, aby si ma nevšimol, a utekala som na pláž. Osamote som sledovala tmavnúcu oblohu.

Poodtŕhala som všetky ruže zo smutného, osamelého kríka a po jednej som ich pohádzala do rozbúreného mora.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

PRVÁ ČASŤ Privítanie

1

2

3

4

5

6