Copyright © Alica Eštoková 2015

Jacket design © Viera Fabianová 2015

Slovak edition © Ikar 2015

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 830. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

978-80-551-4656-0

K tomu, aby si bola milovaná, ti pomôže krása,

ale aby si bola krásna, musíš byť milovaná.

Françoise Saganová

I

Fabien sklopil zrkadlo nad volantom a zastavil. Rozhliadol sa po provensalskej krajine. Pohľadom zachytil impozantné skaly s nízkymi borovicami a obrovské lány fialového poľa. Geometrická presnosť siahodlhých radov levandule kontrastovala s nedotknutými divokými skalami. Tá voňavá krása!

Vyrušilo ho zvonenie mobilu. Mama! S nechuťou odložil telefón a nohu položil na plyn. Motor sa automaticky naštartoval, auto sa pohlo dopredu a blížilo sa k dedine. Poznal všetkých chodcov, mávali mu na pozdrav. Veľa ich nebolo. Cez obed, v horúčave vychádza len ten, kto musí. Prešiel pomaly okolo majestátneho kostola, v ktorom už nebývajú omše, no jemu sa vždy páčil. Zaparkoval na malom parkovisku pred prázdnou kaviarňou.

„Thomas!“ oslovil muža, čo práve utieral barový pult, a posadil sa na vysokú stoličku. „Popoludní si môžeš zdriemnuť. Cez deň tu nemávaš ani nohu, hoci zopár kilometrov odtiaľto sú davy turistov. Akurát večer tu býva živo. “

„Dnes tu máme zákazníčku!“ Barman ukázal očami na zamyslenú tmavovlasú ženu v kúte a podal hosťovi pohár s tanierikom.

Fabien k nej otočil hlavu a zvážnel. „Zdá sa mi nejaká čudná...“ zašepkal.

„Je to Slovenka. Aj včera tu bola o takomto čase!“ prezradil potichu Thomas.

Fabien sa znova otočil k žene. Nevnímala ich. Popíjala čaj, hľadela von oblokom a občas na hodinky na ruke. Pred sebou mala knihu, do ktorej však ani nepozrela. Fabien ju chvíľu pozoroval. „Hovoríš, že je Slovenka?“ Uchlipol si z ľadového čaju a pohár položil na pult.

„Áno, zo Slovinska!“ zopakoval stíšeným hlasom čašník a zručne vykladal poháre na červené víno na stojan nad barovým pultom.

„Tak zo Slovinska alebo zo Slovenska? To je rozdiel!“ Fabien netrpezlivo zabubnoval prstami po pulte.

Thomas zneistel. Zahľadel sa na Fabiena, držiac v ruke pohár s dlhou stopkou. „Ále... čo ja viem? Slovensko, Slovinsko, skrátka skadiaľsi z východnej Európy!“ Obrátil pohár hore dnom a zavesil na stojan.

„Je zvláštna, nie?“ Fabien nespúšťal zo ženy oči. Tmavovláskin melancholický pohľad ho čímsi upútal.

„Choď ju rozveseliť. Nech vie, akí sú Francúzi šarmantní. Nech trošku ožije!“ Barman sa zohol a začal vykladať na pult balíčky zrnkovej brazílskej kávy.

„Skúšal som sa jej prihovoriť, aj včera som do nej hustil, ale očividne som ju nezaujal. Na teba možno zaberie. A zároveň zistíš, či je zo Slovenska, alebo zo Slovinska, keď je to také dôležité!“ čašník sa široko usmial a vybral z veľkej zásuvky čisté papierové obrusy.

Fabien vykročil k obloku; tváril sa, že ho ide otvoriť. Očami letmo zachytil briliantový prsteň na dlhých štíhlych prstoch neznámej a pekne tvarované pery. Keď žena naňho pozrela, trochu sa zľakol, ale prihovoril sa jej: „Dobrý deň. Tak vy ste zo Slovenska?“

Tvár jej zmeravela, Fabiena to zmiatlo, mal jej dať pokoj. Očividne ju otravuje. Otvoril oblok a znova sa k nej otočil.

„Dobrý deň,“ odzdravila. „Áno, som zo Slovenska. Ale možno bolo lepšie, keď bol ten oblok zatvorený. Vonku je príliš horúco. Pôjde sem teplo, nemyslíte?“ odpovedala slušnou francúzštinou.

„Prepáčte.“ Fabien sa obzrel na Thomasa. Barman pokrútil hlavou, zanechal na okamih prácu a pozoroval ho. Fabien okno opäť zatvoril. „O Slovensku som veľa čítal,“ podišiel k stolíku, lebo neznáma ho naozaj zaujala. „Raz by som sa tam chcel pozrieť.“

„Naozaj?“ prehodila s úsmevom tmavovláska. „A čo ste o ňom čítali?“ spýtala sa a melancholický výraz sa jej z tváre vytratil. Odrazu to bola sústredená žena, zasnené dievčatko bolo preč.

Ktovie prečo Fabiena otázka prekvapila, hoci ju musel čakať. Narýchlo hľadal pohotovú odpoveď: „No, trebárs, že Česko-Slovensko sa rozdelilo mierumilovným spôsobom, bez násilností. Viem, že na mnohých univerzitách to uvádzajú študentom politických vied ako príklad.“

„To ste potom o mojej krajine čítali veľmi dávno.“

Žena pozerala stále rovnako sústredene do Fabienových očí a so záhadným úsmevom čakala, ako sa dotieravý Francúz vykrúti.

„Áno, viem, viem, že to bolo pred mnohými rokmi...“ Bez opýtania si sadol oproti nej.

„Skúste si spomenúť, pred koľkými.“ Odpila z vychladnutého verveinového* čaju a dlhé tmavé vlasy si prehodila dozadu.

Fabien sa zatváril ako žiačik pred tabuľou, znova sa obzrel na škodoradostne sa usmievajúceho Thomasa, potom sa poškriabal za pravým uchom... Bolo mi toto treba? napadlo mu. Ale ako sa zdá, návštevníčku kaviarne zaujal aj mierne rozveselil. „Východná Európa nie je mojou silnou stránkou,“ povedal pravdivo.

Neznáma blysla očami. „Veď Slovensko ani nepatrí do východnej Európy!“ vyriekla s jemnou iróniou.

„Leží v jej strede.“

„Bolo to asi pred dvadsiatimi rokmi?“

Usmiala sa: „V deväťdesiatom treťom. Viete, ako sa volá hlavné mesto?“

„Bratislava?“

„Čakala som, že poviete Praha!“ nahlas sa zasmiala.

„Keďže sa nenachádza v blízkosti francúzskych hraníc, je to pre vás Pánu Bohu za chrbtom, pravda?“

Fabien sa zahanbil. „Asi nemáte príliš dobrú mienku o Francúzoch!“ dodal potichu.

„Myslíte?“ blysla očami. „No, vy aspoň viete rozlíšiť Slovensko od Slovinska.“

„Nuž, aspoň to,“ vzdychol.

„Poznám Francúzov, ktorí z Francúzska nikdy nevycestovali,“ rozhovorila sa. „Vravia, že nemajú dôvod. Sú doma spokojní, veď francúzština je najkrajší jazyk na svete a Francúzsko najkrajšia krajina. Máte moria, hory, slávnu históriu... Načo teda chodiť ďaleko a učiť sa cudzie jazyky... Mám pravdu?“ spýtavo naňho pozrela.

Fabien mlčal. Načo sa púšťal do rozhovoru s cudzinkou? Dobre to vystihla! Presne taká je jeho matka, teta, ba aj strýko. Keby sa táto žena ocitla s nimi za jedným stolom, to by iskrilo!

„Nuž, zdá sa, že Francúzsko poznáte.“ Zahľadel sa do jej zelených očí. „Ale všetci Francúzi nie sú takí.“

Pomaly od neho odvracala pohľad, akoby ju prestal zaujímať.

„Veríte mi?“ snažil sa udržať jej pozornosť. Mlčky sa otočila k obloku.

„Trávim tu každé leto,“ pokračoval. „Toto miesto je trochu bokom, nie je príliš známe a preplnené turistami ako celé okolie. Nie sú tu atrakcie, ktoré by prilákali davy ľudí. Príjemne sa tu oddychuje. Ale vás tu vidím po prvý raz. Kde vlastne bývate? Ak dovolíte, som Fabien!“ posediačky k nej vystrel ruku, nechcel vyzerať prehnane zdvorilo.

„Eliza! Delmontová!“ vyslovila a vložila mu ruku do dlane. „Bývame vo vile Levanduľa, na konci dediny...“

„To poznám! Dolcourovcov často stretávam. Vlastnia dva domy, viem, že ich prenajímajú,“ prerušil ju Fabien a jemne jej stisol ruku.

„Áno, minulý rok sa presťahovali do Levandule. Predtým bývali pri lekárni.“

„Vaša domáca je milá dáma.“

„To je pravda, aj jej manžel! Je nám s nimi príjemne. A nie som tu po prvý raz. Dokonca si myslím, že som vás tu už videla! Raz sme s manželom sedeli za týmto stolom a vy ste niesli z pekárne oproti kopu bagiet. Hádali sme, načo vám budú. Zaujali ste nás. Čašník nám priniesol kávu a hneď vyšiel von za vami. Pomohol vám naložiť bagety do auta a potom ste vošli do kaviarne spolu s ním. Pri bare ste prehodili zopár slov a rozlúčili ste sa.“

Tak ona si ma pamätá! potešil sa Fabien. „Bol som asi vyzdvihnúť bagety na večierok!“ dodal. „Takže aj teraz ste tu s manželom?“ vyhŕkol znenazdajky. V rozpakoch sklonil hlavu. Prečo teda chodí sama do kaviarne? premýšľal. A v horúcom popoludní, keď všetci oddychujú doma alebo niekde v tieni a na uliciach niet ani živej duše.

Mlčala. Nemala rada vyzvedanie. Príliš osobná otázka! Ako dobre sa im rozprávalo, kým o sebe nič nevedeli. Čím viac sa ľudia o sebe dozvedia, tým viac sklamaní to prináša. Nový známy v mieste, kde líšky dávajú dobrú noc, ju potešil. Rada by sa s Fabienom rozprávala nezaujato ďalej. Bol to dobrý nápad ísť sem znova na dovolenku. Zmeniť prostredie, zaspomínať na pekné chvíle. Urobilo jej to dobre. S týmto sympatickým mužom sa príjemne diskutovalo. Neurážal sa. Žiaden nacionalista. Načo si kaziť rozhovor a prezrádzať mu skutočnosti zo svojho života?

Spomenula si na Bratislavu. Na prvé stretnutie s Richardom. Áno, s primárom oddelenia, na ktorom pracovala, sa všetko zamotalo, keď začali miešať pracovné témy so súkromnými. Šéf ju postupne vťahoval do svojho sveta, poľahučky, potichučky, až jej obrátil život naruby!

„Musím ísť,“ nečakane vstala. „Prepáčte, nechcem hovoriť o súkromí.“

„A vy prepáčte, ak som sa vás dotkol.“ Fabienovi zahoreli od hanby líca.

Z kaviarne vyšli spolu. Nenútene ju kúsok odprevadil. Nechcel s ňou ísť až k jej autu, aby to nevyzeralo dotieravo.

„Všetci Francúzi takí nie sú...“ zopakoval skrúšene.

„Dovoľte, aby som sa o tom presvedčila sama,“ odvetila s neobyčajným šarmom. Dostala ho tým do miernych rozpakov. „Pekné popoludnie!“ Tentoraz mu podala ruku prvá.

„Pekné popoludnie aj vám...“ usmial sa. Verím, že vás tu uvidím aj zajtra, mal na jazyku, ale nevyslovil to. Pozeral za ňou, ako štartuje auto a odbočuje doľava, k vile Levanduľa.

Zaujímavá osôbka! Plná tajomstiev. Prečo o sebe nechce nič povedať? uvažoval. Pekná žena, len trochu vážna. Ktovie, či od prírody, alebo niečím strastiplným prešla. Vyzerá veľmi mlado a sviežo. Keď sa smeje, človek by jej hádal dvadsaťpäť. Usmiata pôsobí energicky a zároveň krehko. Ale keď rozpráva, prekvapí zrelosťou uvažovania, v jej slovách sa odráža rozvážnosť skúsenej ženy, ktorú hocičím neobalamutíš. A... akási tajomnosť! Dáva pozor na každé slovo, čo vyriekne. Prečo? Aby o sebe neprezradila priveľa? O manželovi nepovedala nič. Viditeľne ju mrzelo, že ho spomenula a tým mu dala príležitosť spýtať sa naňho. Tak veľmi ju ten chlap ranil? A je tu vôbec s ňou? zamýšľal sa. Fabien sa rozhodol, že najbližšie vyspovedá jej domácu, pani Dolcourovú. Veď ju často stretáva v dedine. Isto mu o svojej podnájomníčke prezradí viac.

Nasadol do auta a odišiel opačným smerom. Prefrčal popri starom zavretom kostole... Záhadná, s peknými perami! Chodcov už pribúdalo, na priechodoch im musel dávať prednosť. Od koho má ten briliantový prsteň? Zrak mu padol na levanduľové polia, tie tu budú večne... Kúpil jej ho manžel? Alebo má milenca a manžel ju opustil? Niéé, má ho od manžela, keď naňho spomínala. Sivé skaly so zakrpatenými borovicami... Celá je tajomná!

Eliza míňala malebné námestie s radnicou a materskú školu. Na pieskovisko práve vyšlo zopár detí. Akiste im rodičia na leto nenašli opatrovníkov, a tak musia, chúdence, tráviť čas zatvorené v škôlke. Na konci dediny odbočila vpravo a vošla do dvora vily Levanduľa.

Pani Dolcourová, plnoštíhla šesťdesiatnička s krátkymi sivými vlasmi stála v kuchyni pri dlhom dubovom stole a čistila mrkvu. Zbadala Elizu. Mladá žena zaparkovala za zeleninovou záhradkou a vyšla z auta.

„Á, už ste tu? Pripravujem olovrant. Lucia ešte spí a Marek je už hodinu v bazéne.“

„Pani Dolcourová, ste milá, ďakujem za pomoc. Keby ste vedeli, ako nám je u vás príjemne!“

„Aj pre nás je radosť vidieť vás tu,“ odvetila domáca a ponúkla ju postrúhanou mrkvou s bielym jogurtom.

Eliza zobrala tanier a prešla dozadu k bazénu. „Nie je ti tam dlho?“ spýtala sa syna. „Pani Dolcourová má pre teba olovrant.“

„Nejdeš plávať?“ nabádal ju Marek.

„Pôjdem večer. Teraz sa mi nechce umývať vlasy a Lucka každú chvíľu vstane. Musím ju nakŕmiť.“

„Mami, aj doma by sme mohli mať bazén. V záhrade máme dosť miesta!“

Hodila rukou: „A ty by si v ňom pomaly aj spával!“ Chlapec neodpovedal. Ponoril hlavu do vody a plával ďalej.

Bože, aký je už veľký! pomyslela si a vrátila sa do vzorne udržiavanej zeleninovej záhradky. Starý drevený plot s prevrátenými krčahmi dodával zákutiu vidiecky ráz. Miestami sa strácal za vysokými šľahúňmi kôpru a veľkými slnečnicami. Tie mám aj doma, prebleslo Elize hlavou. A kôpor moji nemajú radi, načo ho teda sadiť!

Sadla si na drevenú lavičku. Pán Dolcour sa sem zakaždým utiahne, keď ho manželka pre niečo vyhreší. Vyjde von, zapáli si a sadne si na lavičku za ríbezľové kríky, aby ho žena z kuchyne nevidela. Po chvíli naňho pani Dolcourová zakričí, že lekár mu cigarety zakázal.

Eliza dojedla mrkvu s jogurtom a prešla cez kuchyňu. Prázdny tanier položila do umývačky a zvrtla sa ku schodisku. Cestou pohladila rukou dubový stôl. Páčil sa jej. Najradšej by si ho odviezla domov, do Bratislavy. Zaprášené fľaše vína v starých drevených stojanoch na chodbe zámerne nechytala. Nebolo to z hygienických dôvodov, páčili sa jej nedotknuté.

Vyšla po schodoch k Luckinej izbe a potichu otvorila dvere. Mala by dcérku zobudiť, už dlho spí, večer sa jej bude ťažko zaspávať. Podišla k postieľke, dievčatko sladko odfukovalo, ležiac na brušku. Jednou rukou objímalo Pipi dlhú pančuchu, ktorú mu podarovala Elizina kolegyňa, vrchná sestra Henrieta. Lucka chodila s Pipi všade. Raz cestovali k Eliziným rodičom do Turca a museli sa po bábiku vrátiť až z Nitry! Druhá ruka jej trčala von z postieľky. Opatrne jej ju vyložila naspäť a pohladkala malú po líci. Chvíľu na ňu pozerala... teraz má presne taký výraz tváre ako Michal! Usmiala sa. Vyšla von, ešte chvíľu dieťa nechá, keď tak sladko spí, nemá srdce zobudiť ho.

Vošla do zatemnenej spálne, s oblokmi orientovanými na dve strany. Ten, ktorý smeroval na východ, otvorila aj s okenicou. Pri ňom stál okrúhly stolík s džbánom plným poľných kvetov. Milovala poľné kvety a Michal tiež. Aj túto spálňu si obľúbila už pred rokmi, keď ich sem manžel zobral po prvý raz, aby si získal Elizu späť. Aj vtedy rada sedávala vo vysokom kresle pri okrúhlom stolíku s knižkou. Väčšinou však pozerala von oblokom. Bol z neho výhľad na lúku, čo sa vinula až k malému lesu. Často sa na nej pásli dva čierne kone, aj teraz tam jeden bol.

V miestnosti stála ešte veľká biela almara s bielizníkom. Hneď pri dverách sa rozprestierala široká posteľ na nožičkách s prikrývkou a dvoma nadýchanými vankúšmi vyzdobenými čipkami pani Dolcourovej.

Staroružový baldachýn, čo visel nad nimi, by dala Eliza preč. Vyzeral ako v kráľovskom múzeu a určite bol plný prachu. Zato drevená podlaha z pravidelne ukladaných veľkých a malých štvorcov sa jej veľmi páčila.

Sedela v kresle. Ešte pätnásť minút počká, potom zobudí Lucku a dá jej olovrant. Stále počula čľapot vody v bazéne. Marek nie a nie vyjsť von. Je úplne ako Michal! Keď sa niečím nadchne, nevie prestať.

S úsmevom pokrútila hlavou, lebo si spomenula na rodinnú lyžovačku. Bože, aký cirkus Marek robil! Ako plakal! Nechcel odísť zo svahu, lebo mal na nohách nové lyže. Mal ich dostať na Vianoce, lenže Michal bol nedočkavý a nevydržal to. Podaroval lyže synovi skôr, než prišiel Štedrý deň. A hneď museli ísť na Pezinskú Babu a vyskúšať ich! Ani Michal nechcel odísť zo svahu. Dvaja zanietení lyžiari vôbec nebrali ohľad na ňu a na malinkú Lucku.

„Maminkáá, už len dvakrát sa spustíme. Choďte do chaty, o chvíľu sme pri vás,“ žobronil Michal namiesto Marka.

„Ale veď po sviatkoch ideme k vašim na Duchonku! Na Podhradí sa môžete lyžovať, koľko chcete! Aj ty si ako malý! To neviete vydržať?!“ rozhorčila sa Eliza.

„Posledný raz! Marek, čo povieš? Naposledy?“ Michal pozrel na syna.

„Posledný, mami, prosíííím!“

Eliza sa zatvárila kyslo, ale otočila sa a s Luckou na hrudi pod bundou odkráčala do reštaurácie. Na toalete si rozopla vetrovku, Lucku vybrala z vaku, položila na pult a vymenila jej plienku.

„Ty moje slniečko sladké!“ prihovorila sa malej. „Vydržíme to ešte?“ V reštaurácii si objednala čaj a vytiahla termosku. Chcela malú nakŕmiť až doma, ale zdalo sa, že to nepočká. Bábätko s chuťou ťahalo z fľaše mlieko. Eliza sa upokojila.

Čo všetko musí dnes ešte stihnúť, aby mali dokonalé Vianoce? Lucka dopila mlieko a zaspala jej v náručí. Pohladkala jej líce a pozerala von na usilovných lyžiarov.

Chcela napiecť viac druhov pečiva, ale už nemá čas. Tieto sviatky nenapiekla ani opekance, ba dokonca ani oblátky! Ešteže jej svokra poslala svoje, domáce. A dobre, že tí dvaja už včera vyzdobili stromček. Stojí uprostred veľkej haly ovešaný prskavkami a pestrofarebnými ozdobami. Eliza ich dlhé roky zbiera, stále prikupuje nové. Veľa ozdôb zhotovila sama, keď Lucka podrastie, budú ich vyrábať spolu. Mnohé sú z čias Elizinho detstva.

Michal kúpil velikánsky strom, vznešenú jedľu. Objednal ju so záhradníkom z Nemecka, lebo Eliza milovala vôňu ihličnanov a táto jedlička rozvoniavala po celom dome ako žiadna iná. Tento druh objavili v Paríži na vianočných trhoch a povedali si, že raz ju musia mať. Michal hovorieval, že čo sa týka Vianoc, jeho manželka je ako malé dieťa. Mal pravdu! Eliza sa usmiala, túliac si k sebe Lucku. Vianoce sú jej! Odmalička prežívala čarovné sviatky s rodičmi a pokiaľ to bude v jej silách, postará sa, aby také mávali aj jej deti.

Tie Vianoce, prvé vo štvorici, si naozaj užili. Keď Eliza s Markom pripravovali štedrovečerný stôl, Michal sa, pozerajúc na nich s Luckou na rukách, rozcítil, až sa mu zaleskli oči. „Nikomu na svete nie je tak dobre ako mne!“ vyhlásil. Podišiel k nim a všetkých troch si pritisol k sebe...

„Teším sa k babke a dedkovi, aj vy?“ opýtal sa Marek, aby zakryl dojatie a rozpaky.

Bolo to naozaj tak. Chlapec neklamal. Uvoľnenú atmosféru u Michalových rodičov a prírodu okolo Duchonky, Podhradia a Kulháňa si naozaj obľúbil. Rád tam trávil čas aj s bratrancami a sesternicami, ktorých mal neúrekom. U babky bolo vždy veselo a dedko, duchonský horár, brával vnukov často do lesa. Zažili tam kopu príhod, len dedko musel byť na pozore, keď sa zo päť detí vlieklo za ním, aby ktorési niekam nespadlo alebo sa neporanilo. I keď naďabiť na zvieratá bolo priam nemožné. Len sem-tam sa nejaké ukázalo. Neobratným šuchotom, praskaním halúzok a šepkaním deti všetky vyplašili. Im to však neprekážalo. Dedko im rozprával toľké zážitky z lesa! Učil ich spoznávať stromy, kvety aj zvieracie stopy. A keď dorazili do cieľa, ktorý si samy určili, posadali si hladné dokola a dedko vybral z lesníckej tašky slaninku, chlieb a babkine kysnuté koláče. Vtedy boli deti najšťastnejšie na svete.

Aj teraz na kuchynskom obloku chladli lekvárové buchty. Babka ich prezerala a jemne po nich poklepkávala bruškom prostredníka. Zrazu zazrela v zákrute auto. Len tak v zástere a bez kabáta utekala von.

„Božemóój! Ukážte sa mi! Marek, ahoj!“ vybozkávala vnuka. „A kde je maličká?“ Objala Elizu s Michalom a Lucku niesla dnu. Babka bola nesmierne energická žena. Keď sa niekde objavila, každému zlepšila náladu. Tak ju vnímal Marek.

„A kde je dedko?“ obzeral sa po dome.

„Och, dedko je v hore! Ale už, tuším, ide,“ babka pozrela von oblokom. „Aha, už sa nesie, asi vás zďaleka videl. Čakal na teba, synko, že pôjdete spolu ku krmelcom. Pôjdeš?“

Vnuk bol zvyknutý, že ho babka oslovovala „synko“.

„Marek len na to čakal, pravda?“ odpovedala zaňho Eliza. „A ostatní neprídu?“ spýtala sa svokry.

„Prídu, prídu, večer! Len vyčkaj, moja, koľko nás bude, chajaj!“ vyhlásila veselo babka a vložila do rúry ďalší kakaový závin. „Ale voľačo si zajedzte. Marek, daj si z týchto lekvárových! Už vychladli. Posadajte si, ja to tu rýchlo upracem...“ a už odkladala zo stola múku a drevený valček.

Dedko sa vo dverách objavil celý zasnežený a vyobjímal si syna s rodinou. Babka ho napomenula, že zablatí dlážku a rýchlo mu oprašovala sneh z kabáta. Napokon ho aj tak vyhnala von z kuchyne, nech sa vyzuje a prezlečie, až potom sa mohol posadiť s nimi za stôl. A keď sa Marek vytratil von pozrieť dedkovho poľovného psa, Michalov otec odrazu zvážnel a pozrel na nevestu:

„Eliza, chceli sme ti povedať...“

Michal hneď pochopil, kam otec smeruje, a tiež zvážnel. Svokra na nevestu pozrela s nehou v očiach a otec pokračoval: „Vždy sme ťa mali veľmi radi, veď to vieš, no teraz sme ti navyše vďační za to, čo si pre Michala urobila. Aj pre Lucku. Dokázala si ju prijať za svoju. Si múdra žena, odpustila si nášmu synovi a vychovávaš mu dcéru. Veď malá nemôže za to, čo sa stalo, ani že jej matka to nemá v hlave v poriadku. Ktovie, ako by dievčatko v živote skončilo. Namiesto detského domova vyrastá v poriadnej rodine. My muži sme možno všelijakí a robíme veľa chýb,“ pozrel na svoju ženu, „ale mnohí za ne pykajú a druhú šancu nedostanú. Michal ju dostal. A nielen to! Neveru možno horko-ťažko preglgnú aj iné manželky, ale to, čo si urobila pre Lucku, hociktorá žena nedokáže. Michal je šťastný a váži si to, vidieť to na ňom,“ Delmont starší pozrel prísne na syna, „a chceme, aby si vedela, že aj my si to na tebe ceníme.“

„Dnes by som urobila to isté,“ povedala Eliza úprimne, „inak by som si to do smrti vyčítala.“

Michalovi sa zaleskli oči. Pohladkal manželke ruku.

„No najskôr si ma pol roka trápila,“ podotkol s úsmevom, „ale to trápenie stálo za to.“

Eliza sa naňho trochu vyčítavo usmiala.

Michal si vyberal oblečenie do práce. Dnes má dohodnúť skvelý obchod, a preto musí vyzerať dôveryhodne. Aj od svojich zamestnancov vyžadoval, aby dbali na seriózny vzhľad. Zbrojárska fabrika nie je síce prehliadkové mólo, ale istú úroveň treba dodržiavať. Prešiel rukou po všetkých oblekoch. Ktorý si má obliecť? Tmavohnedý? Modrý?

„Elizáá!“ zakričal. „Prosím ťa, ktorý oblek si mám dať na to stretnutie? Hnedý alebo modrý?“

„Modrá je serióznejšia,“ zavolala mu nazad manželka a pokračovala v príprave raňajok. „Marek, kde si tak dlho? Poďte jesť!“ zakričala na syna a naliala mu do šálky teplé kakao.

„Nebudeme raňajkovať vonku? Keď je tak pekne?“ Michal vošiel v župane do kuchyne a pobozkal ju.

„Už sa mi nechce všetko vynášať von. Večerať budeme na terase.“

„Mami, môžem pustiť Samba dnu?“ opýtal sa Marek a nečakajúc na odpoveď, otváral psíkovi dvere.

„Dobre, dobre, ale nie príliš často! Nechcem, aby si zvykol!“ upozornila ho Eliza.

Sambo, zlatý retriever, vedel chlapca neuveriteľne zabaviť, a ak bolo treba, aj upokojiť. Rýchlo vbehol do kuchyne, usalašil sa na podlahe pod oblokom a čakal, čo mu Marek prinesie pod zub.

„Chrobák, zajtra prinesieš vysvedčko! Pôjdeme oslavovať?“ spýtal sa Michal syna. „Už si vymyslel, čo budeš robiť celé leto? Musíme to naplánovať.“

„To je jedno! Hlavne, že nemusím chodiť do školy!“ odvetil Marek a odhryzol si z rožka natretého maslom.

Michal pozrel na Elizu: „Ideš s Laurou na kávičku?“

„Áno, prekáža ti to?“

„Ani v najmenšom. Som rád, že sa pôjdeš trocha rozptýliť. Viem, že ti tu musí byť dlho. Nevydržal by som na materskej.“

„Ja áno! Páči sa mi starať sa o vás a o domácnosť. Keď je všetko v poriadku, rada to robím. Ale občas sa rada stretnem a porozprávam aj so známymi. Lauru som už dlho nevidela...“ zamyslela sa.

O dve hodiny už sedela s kolegyňou v cukrárni.

„... a ešte aj pes mi pribudol!“ zasmiala sa. „Michal ho podaroval Markovi na meniny. Čo ti budem rozprávať!“ Zrak jej padol na Laurinu trinásťmesačnú Valentínu. „Podobá sa na Petra, pravda? Si krásna princezná!“ prihovorila sa nežne malej. „Vyzeráš šťastná,“ pozrela na kolegyňu.

„Áno, som, aj keď mi trochu chýbajú dievčatá z oddelenia, ale inak som v pohode,“ odvetila Laura.

„Karolína mi občas napíše a sem-tam zavolá. Má chorého manžela a sama začína mať zdravotné ťažkosti,“ poznamenala Eliza. „Ale ty vieš asi viac. Od Petra. Ako sa má?“

„Všetko po starom. Simona vytrvalo balí primára.“

„Darí sa jej?“

„Už ju chcel prepustiť. Asi mu to ide na nervy. A Čunderlík robí problémy môjmu Petrovi, neviem, čo ho to chytilo...“

„Asi na teba nevie zabudnúť!“ neodpustila si Eliza. Laura pozrela von oknom. Zazvonil jej mobil.

„Prosím,“ prihlásila sa. „Lenže momentálne nie som doma, mali ste prísť predsa až o druhej...“

Kým telefonovala, Eliza vytiahla medvedíka a hrala sa s Luckou a Valentínou...

„Prosím ťa, o druhej nám mali priviezť novú práčku a prišli už teraz! Stoja pred domom! Je mi to veľmi ľúto, ani nevieš ako, tak som sa tešila! Prepáč, Eliza, musím odísť!“ vysvetľovala Laura.

„To je v poriadku,“ hodila rukou Eliza. „Lepšie, keď ju priviezli skôr ako vôbec.“ Narýchlo dojedla marlenku a zaplatila.

Doma vymenila Lucke plienku a vyťukala Michalovo číslo. Prečo jej nedal vedieť, keď dorazil do Trenčína? Už tam mal dávno byť! A prečo nedvíha! Takýmto správaním jej len naháňa strach. Navolila ho ešte trikrát. Márne. Asi je už na stretnutí. Po polhodine znervóznela a vyhľadala v mobile číslo Michalovho kolegu Romana.

Jeho vystrašený hlas jej znie v ušiach dodnes! Osemmesačnú Lucku nechala u susedy, pani Malinkovej, a utekala za Michalom do nemocnice. Vtedy nad ňou stáli všetci anjeli strážni. Kŕčovito držala volant a porušila azda všetky dopravné predpisy. Musí tam byť! Musí s ním hovoriť!

Sedela na chodbe, zabudla aj na Marka v družine. Každá hodina čakania, kým vyšiel lekár, sa jej zdala ako týždeň.

„Nie je to dobré, Eliza, nebudem ti klamať,“ začal doktor Richman, „tvoj manžel veľmi silno krvácal do dutiny brušnej z natrhnutej sleziny a pečene. Slezinu sme museli odstrániť. Teraz ho sledujeme. Uvidíme, čo bude v najbližších hodinách. Asi nebol pripútaný. Ale nad tým škoda meditovať.“

Samozrejme, že nebol pripútaný! pomyslela si Eliza. Vždy sa s ním hádala, aby používal pásy aj ako spolujazdec na zadnom sedadle. Akoby tušila, že sa niečo zlé stane! Má modrý oblek, isto ho má dotrhaný, napadla jej nezmyselná hlúposť. Dnes mali predsa večerať na terase a... Michal nemôže odísť! Bol šťastný, že sú znova spolu, aj na Vianoce sa dojatý rozplakal. Toľko ju trápil so Zuzanou, Luckinou matkou, toľko sa sužovala, kým ho prijala späť aj s maličkou! Klesla na lavicu. To je hádam zlý sen! Celý dnešný deň chce vymazať. Preč s ním! Vráti sa domov k Lucke a nakŕmi ju. Medzitým príde esemeska od Michala, že je v Trenčíne a všetko je v poriadku.

Sedela na chodbe ako omámená. Spamätala sa, až keď jej povedali, že Michal sa prebral a môže s ním krátko hovoriť.

Držala ho za ruku a hladkala po tvári. Neodvážila sa prehovoriť, vedela, že sa musí ovládať a slzy nechať za dverami. Michal hovorieva, že je silná. Teraz musí dokázať, že sa nemýlil.

„Neviem, kedy ma pustia,“ začal pomaly. „Milujem ťa, daj pusu Markovi a Lucinke.“

„Marek je tu,“ povedala Eliza. „Heňa ho priviezla.“

„Zavolaj ho!“ Slabo sa usmial: „Milujem ťa, dávaj na deti pozor. Nebojím sa o vás. Si silná...“

„Ľúbim ich oboch rovnako, vieš to. Miláčik, a ty budeš v poriadku!“

„Viem.“ Jemne jej stisol ruku. „Viem, že s deťmi všetko hravo zvládneš. Aj Roman ti v mnohom pomôže. Keby si mala problém, choď za ním.“

Eliza mu pobozkala ruku a zavolala Marka. Vystrašený chlapec podišiel k posteli.

„Chrobák, musíš dávať na baby pozor... Aj na celý dom a na Samba. Daj za mňa Lucinke velikánsku pusu. Občas ju pohladkaj vzadu na krku, vieš, ako to má rada.“

Eliza a Marek odišli mlčky domov. Pani Malinková priniesla spiacu Lucku. S Markom ju uložili do postieľky a potom obaja sedeli potichu pri kozube. Marek sa mamy na nič nepýtal. Hladkal jej ruku a po chvíli volal Elizu spať. Uložila ho a sadla si do kresla k Luckinej postieľke. Zadriemala, zobudil ju mobil. No nielen ju.

„Ocko zomrel?“ spýtal sa Marek potichu spoza dverí. Eliza k nemu podišla a pohladkala ho po tvári.

„Áno. Začal znovu krvácať.“ Chvíľu stáli opretí o seba.

„Nezavoláme babke a dedkovi?“ vzlykal Marek, akoby dúfal, že starí rodičia mu otca vrátia.

Eliza vedela, že syn teraz potrebuje rodinu a pocit bezpečia. V tejto chvíli sa však nevládala zhovárať s najbližšími.

„Teraz v noci nie,“ povedala potichu. „Povieme im to ráno. Predtým, než odnesieme pre ocka veci na oblečenie.“

„Nepustíme sem Samba?“ opýtal sa chlapec nástojčivo.

„Áno, poď, ideme poňho.“

Keď psíka zavolali dovnútra, Marek sa ako-tak upokojil. Lucku vybrali z postieľky a všetci traja si ľahli do spálne. Marek ležal v Michalovej posteli, Lucku si uložili medzi seba a Sambo, prekvapený, že ho pustili dnu, ležal na zemi pri Michalovom nočnom stolíku.

Och, Michal, kto ti povedal, že som silná a všetko zvládnem?

„Tak ako sa máš? Dá sa?“ spýtal sa Elizin brat Daniel.

„Ako kedy, dá sa. Ešteže mám týchto dvoch.“ Eliza natierala vykúpanú Lucku telovým mliekom.

„Marek je v poriadku? Zdal sa mi dosť zničený. Zobralo ho to.“

„Áno. Bála som sa! Ale v lete sme boli u Michalových rodičov na Duchonke a to mu veľmi pomohlo. Radšej sa pochváľ ty. Ako sa ti darí v Anglicku? Mama sa nevie dočkať, kedy sa vrátiš. Otec sa tuším už zmieril s tým, že tam ostaneš navždy, a bojí sa to pred ňou povedať.“

„To keby som vedel! Keď si tam nájdeš robotu, ťažko sa ti odchádza.“

„Ešteže naši majú mňa. Nehrozí, že by som im ušla do zahraničia.“

„Nikdy nehovor nikdy, sestrička!“

„Netáraj hlúposti. Ozaj, stále si sám?“

„Ale nie,“ Daniel zvážnel a prezeral si hračky.

„Len mi nepovedz, že máš každú chvíľu inú ženu!“ zasmiala sa Eliza.

„Nie. Mám už dosť dlho stálu partnerku. Možno ju raz dovediem ukázať našim. Aj tebe. Som zvedavý, čo na ňu povieš.“

„Angličanka?“ vyzvedala, vyberajúc zo skrine pyžamo pre dcérku.

„Áno. Prečo si sa spýtala, či nemám každú chvíľu inú? Kvôli Michalovi? Že ťa podvádzal?“

„Nie. O Michalovi nehovorím.“ Eliza ihneď oľutovala, že si nedala pozor na jazyk. „Spomenula som si na nášho primára Richarda Hrabovského. A na mnohých dnešných mužov. Zdá sa, že je v móde striedať partnerky. Čím častejšie, tým lepšie. A hlavne ich vymieňať za čoraz mladšie modely. Vy muži máte také nízke sebavedomie, že si musíte stále čosi dokazovať?

Zakladať si viacero rodín, viacero domovov, aby ste sa potom mohli rozhodovať, u ktorej ženy zakotvíte na staré kolená? Aj tak skončíte u tej, čo bude mať trpezlivosť a nervy starať sa o vaše staré kosti!“

„Aká si zatrpknutá! Myslel som, že si bola s Michalom šťastná,“ skonštatoval Daniel, nadhadzujúc si na ruke Luckinho medvedíka.

„Kto hovorí, že som nebola?“ Eliza zvážnela a pobrala sa do kuchyne zohriať večeru.

Na druhý deň prezliekala Lucku, ktorá na seba vyliala pohár mlieka. Marek si písal v izbe úlohy. Keď začul vonku brzdiť auto, priskočil k obloku. Zbadal matkinu kolegyňu.

„Heňa s Lukášom prišli!“ zvolal, skôr než stihli zazvoniť pri bráničke.

„Choď im otvoriť,“ kázala mu Eliza a zišla na prízemie s Luckou na rukách.

Marek si s Henrietiným synom veľmi dobre rozumel. Keď ich prišli navštíviť, vždy spolu pobehali celý dom a záhradu. Aj teraz šantili vnútri so Sambom. Mamy ich striedavo okrikovali, aby nerobili taký hluk. Obe sedeli v kuchyni, Lucka už začínala sama chodiť a motala sa okolo nich.

„Prosím ťa,“ Heňa si pôžitkársky preložila jednu nohu cez druhú, „veď Simona má stále na niekoho zálusk. Keď jej to nevyšlo s primárom, začala loviť na iných oddeleniach.“

Eliza odkrojila z ovocnej torty, čo piekla s deťmi, a podala Heni. „Ponúkni sa, trochu je rozpapraná... mandarínky sme ukladali s Luckou,“ pošepkala.

„Jéééj, drobček! Pomáhala si mamičke?“ prihovorila sa Heňa plavovlasému dievčatku, ktoré sa hralo s koláčovými formičkami. „Ozaj, vieš, že Laura je znovu tehotná?“ pozrela na Elizu.

„Neviem. Som rada, že Peter je šťastný, zaslúži si to.“

„No, snaží sa nemyslieť na teba,“ poznamenala Heňa s plnými ústami. „Povedzme si otvorene, tak rýchlo sa oženil len preto, aby na teba zabudol,“ zamávala lyžičkou, „lenže chlapec dúfal, že sa mu to podarí rýchlejšie. A teraz sa ešte hádajú s Borisom Čunderlíkom, lebo iste vieš, že Laura predtým chodila s ním, ale Čunderlík ju nechal. Peter mu teraz dokazuje, o čo prišiel, a chlapci si skrátka robia napriek. Minule sa na chodbe hádali, kto mal dvanásteho službu a zabudol poslať pacientku na ultrazvuk. Richard ich krotí, inak by sa možno aj pobili!“ Vrchná sestra stíchla. Uvedomila si, že kolegyni asi nie je príjemné hovoriť o primárovi. Ale už to bolo vonku.

„Viem, Richard mi o tých dvoch hovoril,“ priznala Eliza.

„Mhm... začul, že dnes pôjdem k tebe. Pozdravuje ťa. V pondelok ma bude určite spovedať, ako sa máš. Každú chvíľu sa na teba vypytuje. Či som s tebou nehovorila... Vraj mu v poslednom čase nedvíhaš mobil.“

Eliza odvrátila zrak.

„Možno cíti príležitosť, keď si teraz sama,“ skúšala vrchná sestra, ale Eliza sa nedala nachytať.

„...“

„Viem, že tú Lenku má pri sebe len kvôli deťom. A to druhé, ten mladší chlapec nie je jeho. To vieš, či nie?“ Heňa pozrela úkosom na Elizu.

„Áno, viem. Keď zistil, že Lenka má s ním syna, už bola znovu tehotná s tým jej... neviem, ako sa volal. Tomáško mal už štyri roky.“

„Ale zato je od Hrabovského pekné, že sa o nich stará. Pri tom jeho sukničkárstve sa mi to ani nechcelo veriť!“ skonštatovala Henrieta.

„Aj ja som milo prekvapená, teší ma to viac, než si myslíš. A práve preto mu nedvíham mobil. Dva razy nám zvonil pri bráničke, ale neotvorila som mu. Našťastie, Marek práve nebol doma. Pred deckom by mi to bolo trápne.“

„Eliza, pozri! Richard s Lenkou nie je šťastný. Ľúbi ťa. Vidieť mu to na nose. A ak raz máte byť spolu, nezabrániš tomu. Aj tak k vám zase niekedy zájde. Dokedy sa budeš zatajovať?“

„Heňa, prosím ťa, to nehovor ani zo žartu! On má Tomáška. A teraz je otcom aj pre toho druhého. Vieš, čo by to pre tie deti znamenalo? Už o ňom nehovorme! Richarda som zo svojho života vymazala. Podarilo sa mi to, v tomto si už dokážem rozkázať. Radšej ani neuvažujem, čo bude, keď sa vrátim do práce. Teraz mám dosť starostí s týmito dvoma; sú mojou radosťou. Ešte aj psa máme! Ale som rada. Marek sa po Michalovej smrti upol na Samba ešte väčšmi. Chvíľami sa mi zdá, že Michal vedel, čo robí, a podaroval mu ho včas.“

„A Luckina matka sa ti neozvala? Nevŕta do teba?“ Heňa vychrlila otázky jedným dychom, ale na odpoveď nečakala. „Dávaj si bacha, už ju prepustili z liečenia. Dozvedela som sa, že trpí bipolárnou afektívnou poruchou. Teraz je vraj v poriadku. Tak ja len, či sa jej to v hlave nerozloží a nezačne zasa vymýšľať.“ Heňa pozrela na Lucku.

„Zuzanu Zoltánovú mi ani nespomínaj! Ešte to by mi chýbalo, aby sa ozvala Luckina matka a nárokovala si na ňu. Veď sa jej vzdala! Bez akéhokoľvek práva vídať ju!“

„Áno!“ prikývla Heňa. „A aj tak by nič nedosiahla! Psychicky chorému človeku nikto nezverí do opatery dieťa. Nemôže sa s malou zahrávať ako s bábkou! Ale mohla by ti narobiť nepríjemnosti.“

„Neviem, či by som to zvládla. A ešte bez Michala!“

„Nechcela som ťa vystrašiť, Eliza! Zuzana si na dieťa ani nespomenie. Zabudni na to. Tí tvoji malí sú obaja úplne na Michala!“ zahovárala rýchlo Heňa.

„Áno, najmä Lucka! Ako rastie, čoraz viac v nej vidím Michala. Je mi ľúto, že si ju neužil. Krátko bol šťastný. Odkedy sa vrátil z Provensalska, bol ako vymenený. Je to zvláštne, ale akoby nám to odlúčenie pomohlo. Nič nám nechýbalo, Michal trávil viac času doma. Pomáhal mi s malou, v noci k nej vstával, s Markom sa učil, venoval sa mu. Kosili spolu trávu, pracovali v záhrade... Naše jediné Vianoce vo štvorici boli moje najkrajšie! Škoda, že sa to rýchlo a tak strašne skončilo. Marek odvtedy dospel o desať rokov. Zo dňa na deň prestal byť dieťaťom. To mi je ľúto. Keby si vedela, ako sa mi snaží nahradiť Michala! Kedysi fňukal pre každú maličkosť. Odkedy nemá otca, keď sa vyskytne nejaká nepríjemnosť, zvážnie a stŕpne ako dospelý človek.“

„Ale veď už je veľký. Koľko má? Dvanásť?“

„Jedenásť a pol!“

„Tínedžer! Netráp sa, Eliza, bol by taký, aj keby žil Michal. Rastie, už si všíma okolie. Deti sa rýchlo menia!“ upokojovala ju Henrieta.

„Iste, je to aj vekom. Lenže on sa zmenil po Michalovej smrti o stoosemdesiat stupňov. Preto som rada, že si prišla s Lukáškom. Marka som takého veselého už dávno nevidela. So spolužiakmi je iný. Súperenie, vystatovanie sa... Teraz je po dlhom čase aspoň na chvíľu uvoľnený.“

„To som rada.“ Heňa zvážnela.

„Ach Bože!“ Eliza sa zahľadela do záhrady a na okamih stíchla... „Denne sa s Michalom rozprávam. Niet dňa, keď by som sa s ním neradila. Tak by som ho tu potrebovala! Ani ja som si ho neužila. Už mi je ľúto aj toho pol roka, čo sme prežili oddelene. Možno som od neho nemala odísť. Ľudia by mali využiť každú možnosť byť spolu.“

„Na Vianoce idete k tvojim rodičom?“ Heňa radšej zmenila tému.

„Áno. V októbri sme boli u Michalových rodičov, deti im ho aspoň trochu nahrádzajú. A Marek ich tiež potrebuje. Svokra bola na tom veľmi zle. Z veselej, energickej ženy sa stala troska. Svokor to znáša o čosi lepšie. Ale možno žiaľ len drží v sebe. Takmer o tom nešťastí nerozpráva. Na Vianoce ideme k našim. Rodičia pozvali aj Delmontovcov, ale stále nie je isté, či svokrovci prídu. Po Michalovej smrti nikam nechodia. A aj tak budú mať na sviatky kopec vnukov. Smutno im určite nebude. V pondelok cestujem s deťmi aj so psom. Marek sa teší. Dokonca si dnes napísal všetky úlohy, aby tam nemusel brať knihy.“

Heňa pozrela na hodinky a vzápätí sa rozlúčila:

„Tak si to užite. Pekné Vianoce! A jazdi opatrne!“

„Aj vám krásne sviatky!“ Eliza odprevadila Heňu s Lukášom k bráničke a pustila sa do balenia darčekov a vecí na cestu.

V pondelok v aute cestou do Turca počúvali a spievali Luckine detské pesničky. Marek ich poznal naspamäť a zabával sestričku, ako sa dalo. Sambo čušal vpredu na podlahe, len sem-tam sa otriasol, akoby sa už nevedel dočkať veľkého dvora a zasneženej krajiny.

Vtom zazvonil mobil. „Marek, prosím ťa, vyber mi telefón z tašky,“ požiadala Eliza syna.

„Volá ti Richard Hrabovský,“ chlapec natešene podal mobil matke.

Eliza stŕpla. Mala si mobil vybrať z kabelky a položiť na sedadlo spolujazdca. Bola by Richardov hovor okamžite zrušila. Teraz to už nemôže urobiť. Teda môže, ale bude to detinské. Marek sa už ohlásil.

„Áno?“ vyriekla ticho.

„Ahoj!“ ozval sa v telefóne veselý hlas. „Heňa hovorila, že cestujete do Turca.“

„Áno, prepáč, nemôžem hovoriť, šoférujem,“ vyhovárala sa Eliza.

„Viem, nechcem ťa rušiť, len som vám chcel zaželať veselé Vianoce.“

„Ďakujeme. Aj tebe! A celej tvojej rodine!“ zdôraznila.

„Pozdrav odo mňa Marka a Lucke posielam božtek!“ povedal familiárne Richard.

„Ďakujem. Ahoj!“ odvetila Eliza stroho a ukončila hovor. Richard ju telefonátom rozrušil, ale ovládla sa. Prečo jej volá?! Mal by sa radšej zaujímať o Lenku a deti! Ako dobre, že odchádzajú na sviatky z Bratislavy, aspoň sa nemusí báť, že jej zazvoní pri dverách.

„Richard ma pozdravuje?“ spýtal sa Marek.

„Aký Richard?!“ zahriakla ho matka.

„Naposledy mi povedal, že mu mám tykať,“ bránil sa chlapec.

„Opatrne s tým tykaním! Pre teba, Marek, je to cudzí starší pán!“

„Ale veď ma viezol do nemocnice s boľavou rukou, keď ti ocko nebral mobil a ty si mala službu! Je sympaťák. Prečo ho nenávidíš?“

„Marek, prestaň! Kto ti povedal, že ho nenávidím? Len nerada telefonujem pri šoférovaní.“ Ešte sa preňho pohádam s vlastným synom! prebleslo jej hlavou. Už aby boli u mamy.

„Starká napiekla opekance!“ zvolala, keď sa blížili.

„Mňam! Dám si s makom!“ vyhlásil Marek a pozoroval zasnežené domy.

Minuli školu, do ktorej chodila kedysi Eliza, miestny úrad, kde pracoval starký vo funkcii starostu obce, a cukrárničku U Betky, kam zašli občas na kávu.

Dúfam, že odhrnuli sneh z dvora! obávala sa Eliza. Aby vôbec vyšla autom k domu! Rodičia bývali na konci dediny, na miernom kopci pod horou. Dostať sa k nim bolo v zime komplikované, najmä keď čerstvo nasnežilo.

Tentoraz sa však obávala zbytočne. Cesta bola odhrabaná a posypaná až ku vchodu. Na jej konci stál pomerne veľký dom s manzardami. Elize sa ich dom páčil. Jej izba mala malý balkón a bola s výhľadom na les. Keď prišla k rodičom, zakaždým v nej s Michalom a Markom bývala. A raz aj s Luckou.

Elizin otec stál na dvore v hrubej veste, ktorú si obliekal, keď vykonával zimné práce okolo domu. Zamával im a ponáhľal sa otvoriť bránu, aby dcéra nemusela pribrzdiť a znovu sa rozbiehať do kopca.

„Vitajte, moji zlatí!“ privítal ich starký. Vyobjímal Elizu aj Marka a Lucku vybral z autosedačky. „Ty si mi vyrástla!“ obdivoval dievčatko, ktoré naňho prekvapene pozeralo.

Marek vybral z auta kufor a poobzeral sa po dvore:

„Kde je starká?“

„Dovára večeru. Asi nepočula, že ste už prišli. Poďme za ňou!“ Starký kráčal s Luckou v náručí ku vchodu.

Eliza na chvíľu osamela. Prešla okolo domu do záhrady, otvorila bráničku a po čerstvom snehu sa vybrala k lesu. Sambo bežal za ňou. Na kraji lesa zastala. Pred ňou sa rozprestrel krásny výhľad na celú dedinu. Už dávno nebola tu hore, pod lesom. Naposledy s Michalom, aj on sem rád chodieval. Nikdy neprotestoval, keď navrhla malú prechádzku. Večer často sedávali na Elizinom balkóne a pozerali na les, v ktorom sa medzi listnáčmi vynímali štíhle smreky. Milovala ihličnaté stromy, a keď boli zasnežené, nevedela sa na ne vynadívať. Och, Michal! Prečo sa to muselo stať práve nám?! Zavše si vyčítala, že ho v ten deň nezdržala doma. Radšej mala spadnúť zo schodov a dolámať si nohu, hoci aj obe! Dnes by bolo všetko inak.

Elizina matka otvorila oblok a zamávala na dcéru:

„Ahóój! Poď už!“

Pobrala sa teda domov. Vráti sa sem zajtra. U rodičov jej bolo vždy príjemne. A tentoraz prišiel aj brat. Bude veselo.

„Tak som rada, že vás tu mám! Už by sa aj ten Danko mohol umúdriť a nájsť si robotu doma. V Anglicku ho nikdy nebudú brať ako jedného z nich!“ lamentovala starká, držiac na rukách Lucku.

„Ťažko mu prikazovať, keď sa mu tam páči,“ poznamenala Eliza, „môže sa stať, že tam ostane natrvalo!“

„No, to sa, dúfam, nestane! Neviem, či by tam bol šťastný. Ani ty si nedopadla najlepšie. Len trápenie. Michal sa pobral a ešte aj svoje dieťa ti nechal na starosť!“ zamračila sa matka. „Aj keď by sme malú veru nikomu nedali!“ potriasla Luckou a pobozkala ju na krk. „Pravda?! Ty naša princezná!“

„Vieš, mami, že deti sú moja jediná záchrana? Mám pre koho žiť. Inak by som to nezvládala. Iba by som trúchlila. A títo dvaja mi to nedovolia. Raz príde Marek, že je hladný, potom sa Lucka obleje kakaom a musíš riešiť. Kým sa spamätám, je večer a zničená padám do postele. Michal síce často nebol doma, ale aspoň sem-tam mi pomohol. A keď sa ku mne vrátil, bol z neho úplne iný človek. Snažil sa venovať nám čo najviac času. Teraz som na všetko úplne sama!“

„Zvládaš to výborne, vždy som vedela, že si silná a rozumná žena!“ pochválila ju matka.

Daniel sa celé sviatky venoval deťom. Chodil s nimi na prechádzky, s Luckou sa sánkoval a Marek sa vďaka nemu zdokonalil v lyžovaní. Eliza si zatiaľ oddýchla a pookriala. Dlhé rozhovory s matkou, návštevy tetušiek a strýkov jej pomohli.

V jedno ráno sa rozhodli ísť s deťmi do cukrárne.

„Máš rád veterník?“ spýtal sa Daniel Marka.

„Milujem veterníky!“ vyhlásil chlapec. „Ozaj, pred chvíľou mi volali babka s dedkom. Pozdravujú vás. Všetkých!“

„Ďakujeme, aj ty si ich mal pozdraviť!“ prehodil Elizin brat.

Vtom sa zjavil vo dverách cukrárne Richard s celou rodinou. Eliza zostala ako zamrznutá, aj Lenke skrivil tvár kyslý úsmev.

Primár sa usmial: „To je prekvapenie, však?“

„No, to teda je!“ povedala Eliza sucho. Brat na ňu pozrel trochu podozrievavo. „Kde ste sa tu vzali?“ spýtala sa o čosi milším tónom.

„Lenkina teta býva v tom žltom dome!“ prezradil lišiacky Richard a ukázal prstom na opačnú stranu malého námestia. „To som ti nepovedal? Cez sviatky sme boli v Bratislave a včera večer sme prišli sem. Lenka sa po dlhom čase rozhodla navštíviť tetu.“

Na Elizinej tvári bolo vidieť nevôľu. Nastalo trápne ticho.

„Som Daniel,“ mladý muž vstal a podal Richardovi a Lenke ruku.

„Ahoj, teší ma!“ primár mu hneď začal tykať.

„Neprisadnete si k nám?“ ponúkol im Daniel voľné stoličky.

Eliza naňho vrhla vražedný pohľad, viac neprevravela ani slovo, len občas sa usmiala na Richardove deti.

Zato primár, vysoký modrooký muž s mierne zvlnenými tmavými vlasmi, si jej hnev naplno užíval.

„Tak to je ten primár Hrabovský, o ktorom si mi rozprávala? To je ten sukničkár?“ pustil sa Daniel nemilosrdne do sestry, len čo sa vrátili domov a zostali na dvore sami. Marek staval za plotom snehuliaka a Lucka sa tmolila okolo neho.

„Áno, sukničkár. Je to na ňom aj vidieť, nie?“

„To neviem. Ale že si s ním niečo mala, je vidieť určite.“

„Prosím ťa, nepoúčaj!“ Uškrnul sa: „Takže mala.“

„Prestaň!“

„Ešte keď žil Michal?“ Daniel sa nedal odbiť.

„Čo sa staráš? Nehrab sa v mojom živote a nehraj sa na sudcu!“

„Na nič sa nehrám, Eliza! Nesúdim ťa. Ale bol by som nerád, keby si sa znovu sklamala. Už si sa natrápila dosť. Hádam stačilo... A henten frajer vyzerá, že urobí neviem čo, len aby sa ti dostal na kožu!“

„Asi máš pravdu,“ prisvedčila zamyslene.

„Potrebujeme preňho nejakú čiapku!“ zakričal Marek, keď dokončil snehuliaka.

„Dávaj si na primára pozor!“ Daniel sa letmo dotkol sestrinho ramena a odišiel za deťmi.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

I