Fancesca Zappia

MADE YOU UP

Copyright © 2015 by Francesca Zappia.

All rights reserved

Translation © 2015 by Lucia Hlubeňová

Cover design © 2015 by Sylvie Le Roc’h

Cover art © 2015 by Triston Lane

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu Made You Up (Greenwillow Books, New York 2015) preložila Lucia Hlubeňová.

Redigovala Mária Mišovičová.

Korigovala Andrea Vargovčíková.

Obálku podľa originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v edícii YOLI, v roku 2015 ako svoju 835. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4516-7

Magická guľa Eight-Ball I

Vonkoncom mi nepomáhaš.

Je to rozhodne tak.

Teší ma, že máme rovnaký názor.

PROLÓG

Oslobodenie homárov

Ak som na nákupoch v potravinách poslúchala, dostala som čokoládový nápoj Yoo-hoo. Keď som bola veľmi dobrá, mohla som sa pozerať na homáre. Dnes som bola naozaj veľmi dobrá.

Mama ma nechala v strede hlavnej uličky pri nádrži s homármi a šla z pultu s lahôdkami vziať oteckovi bravčové rebierka. Homáre ma fascinovali. Všetko – od ich názvu cez klepetá až po úžasnú červenú farbu ma namotalo.

Mám rovnako červené vlasy. Ten druh červenej, ktorá vyzerá dobre na všetkom okrem ľudí, pretože vlasy by nemali byť červené. Oranžové, to áno. Gaštanové, zaiste.

Ale nie homárovočervené.

Chytila som sa za vrkoče, pritisla som ich na sklo a civela som najbližšiemu homárovi priamo do oka. Ocko povedal, že moje vlasy majú homárovú farbu. Mama tvrdila, že je to komunistická červená. Nevedela som, čo je komunista, ale neznelo to dobre. Aj keď som zo všetkých síl tlačila vlasy na sklo, nevedela som, či má otecko pravdu. Niečo vo mne chcelo, aby ju nemal ani jeden z nich.

„Pusť ma von!“ povedal homár.

Vždy to vravieval. Pošúchala som vlasmi o sklo, akoby nádrž bola džinova lampa a ten pohyb by mohol privolať nejaké kúzlo. Možno by som mohla homáre nejako vyslobodiť. Vyzerali tak smutne. Všetky natesnané na sebe s chvejúcimi sa tykadlami a klepetami previazanými gumičkami.

„Kupuješ ho?“

Na skle nádrže s homármi som zazrela odraz modrých očí, skôr než prehovoril. Veľké modré oči. Čučoriedkovomodrá. Nie, tá je príliš tmavá. Modrá ako more. Príliš zelená. Modrá ako všetky moje modré pastelky, roztopené do jednej.

Z úst sa mi hompáľala slamka, ktorú som predtým vrazila do hrdla fľaše môjho Yoo-hoo.

„Kupuješ si ho?“ spýtal sa znovu. Zavrtela som hlavou. Posunul si okuliare nahor, na miesto blízko líc so zlatými pehami. Špinavý golier sa mu na košeli zošmykol a odhalil pehavé plece. Tiahol z neho zápach rýb a bahna z rybníka.

„Vedela si, že fosílie homárov s klepetami siahajú až do obdobia kriedy?“ opýtal sa. Pokrútila som hlavou. Musela by som sa opýtať ocka, čo znamená „obdobie kriedy“. Dlho a sŕkavo som si odpila Yoo-hoo.

Díval sa uprene na mňa, nie na homáre. „Animalia arthropoda malacostraca decapoda nephropidae,“ povedal.

Pri poslednom slove sa trochu zakoktal, ale to nič, keďže som nerozumela ani slovu vychádzajúcemu z jeho úst.

„Páčia sa mi vedecké klasifikácie,“ vysvetlil.

„Neviem, čo to znamená,“ odvetila som.

Opäť si upravil okuliare. „Plantae sapindales rutaceae citrus.“

„Ani tomuto nerozumiem.“

„Voniaš ako citróny.“

Zalial ma príval neskrotnej radosti, pretože povedal: „Voniaš ako citróny,“ namiesto: „Máš červené vlasy.“

Vedela som, že mám červené vlasy. Každý to hneď zbadal. Nevedela som však, že voniam ako ovocie.

„Ty voniaš po rybách,“ povedala som mu. Povädol a líca mu zahoreli. „Viem.“

Poobzerala som sa, aby som našla mamu. Ešte vždy stála v rade pri pulte s lahôdkami a nezdalo sa, že by ma chcela v najbližšej chvíli vyzdvihnúť. Schmatla som ho za ruku. Podskočil a zízal na spojenie našich rúk, akoby sa stalo niečo magické a nebezpečné zároveň.

„Chceš, aby sme boli kamoši?“ spýtala som sa. Zdvihol zrak a znovu si upravil okuliare.

„Dobre.“

„Yoo-hoo?“ Ponúkla som ho nápojom.

„Čo je Yoo-hoo?“

Dala som mu pitie bližšie k tvári pre prípad, že ho predtým nezbadal. Vzal si fľašu a preskúmal slamku.

„Mamka povedala, aby som nepil po niekom inom. Je to nehygienické.“

„Ale toto je čokoláda,“ odpovedala som.

Neisto sa pozrel na fľašu s Yoo-hoo, máličko si z nej odpil a vrazil mi ju späť. Chvíľu sa ani nepohol a nepovedal ani slovo. Napokon sa však naklonil po ďalší hlt.

Ako vysvitlo, Modroočko ovládal oveľa viac ako len vedecké klasifikácie rastlín a zvierat. Mal vedomosti o všetkom. Poznal ceny všetkého v obchode. Vedel, koľko by stálo kúpiť všetky homáre v nádrži (101,68 $ bez dane). Ovládal mená prezidentov a poradie, v akom vykonávali svoje povinnosti. Poznal rímskych cisárov, čo na mňa zapôsobilo ešte viac. Vedel, že obvod Zeme je štyridsaťtisíc kilometrov, a že len samček kardinála je karmínovočervený.

Rozhodne však ovládal slová.

Modroočko mal slovo na všetko.

Slová ako daktýlia, brontograf a petrichor. Slová, ktorých význam mi unikal.

Väčšine toho, čo povedal, som nerozumela, ale neprekážalo mi to. Bol mojím úplne prvým priateľom. Prvý skutočný priateľ.

A páčilo sa mi držať ho za ruku.

„Prečo voniaš po rybách?“ spýtala som sa ho. Rozprávali sme sa a pomaly sme sa prechádzali, robiac dlhé okruhy po hlavnej uličke.

„Bol som v rybníku,“ odvetil.

„Prečo?“

„Hodili ma tam.“

„Prečo?“

Pokrčil plecami, natiahol ruku a poškrabal sa po nohách, ktoré mal pokryté náplasťami.

„Prečo si zranený?“ spýtala som sa.

„Animalia annelida hirudinea.“

Slová vyšli z jeho úst ako kliatba. Líca mu zahoreli červeňou, keď sa začal škrabať ešte s väčšou vervou. Oči mu zaliali slzy. Zastali sme pri nádrži.

Jeden zo zamestnancov obchodu vyšiel spoza pultu s rybami a otvoril poklop na nádrži s homármi, neberúc nás do úvahy. Natiahol sa a s navlečenou rukavicou na jednej ruke vytiahol nášho pána Homára. Zatvoril poklop a odniesol ho preč.

Dostala som nápad.

„Poď sem!“ Modroočka som zatlačila k zadnej časti nádrže. Utieral si oči. Civela som naňho, pokým sa mi nezadíval do očí.

„Pomôžeš mi vyslobodiť homáre?“ Zasmrkal. Potom prikývol.

Položila som fľašu s Yoo-hoo na dlážku a zdvihla som ruky.

„Môžeš ma zodvihnúť?“

Ovinul mi ruky okolo pása a zodvihol ma. Hlava mi vyletela ponad vrch nádrže s homármi a plecia som mala zarovno s poklopom. Bola som bacuľaté dieťa a Modroočka skoro išlo roztrhnúť na polovicu, no on sa len trochu zapotácal a čosi zašomral.

„Len ma pevne drž,“ povedala som mu.

Poklop mal pri okraji rúčku. Chytila som ju, potiahla a nadvihla ho. Keď ma ovalil chladný závan vzduchu, striaslo ma.

„Čo robíš?“ spýtal sa Modroočko pridusene od námahy a mojej košele.

„Buď ticho!“ odsekla som a obzrela som sa. Nikto si nás zatiaľ nevšimol.

Homáre boli natlačené hneď pod poklopom. Ponorila som dnu ruku. Od zimy mi po chrbte prebehli zimomriavky. Prstami som zovrela najbližšieho homára.

Očakávala som, že bude metať klepetami, zvíjať sa a narovnávať chvost. Ale nestalo sa tak. Mala som pocit, že držím ťažký pancier. Vytiahla som ho z vody.

„Ďakujem ti,“ povedal homár.

„Niet za čo,“ odvetila som. Pustila som ho na zem.

Modroočko sa zapotácal, stále ma však pevne držal. Homár tam chvíľu pobudol, potom začal loziť po dlaždici.

Načiahla som sa dnu po ďalšieho. A ďalšieho. A ďalšieho. A onedlho sa celá nádrž homárov plazila po dlažbe supermarketu Meijer. Netušila som, kam majú namierené, ale zdalo sa, že ony v tom majú úplne jasno. Modroočko ma s hromžením pustil a obaja sme dopadli do kaluže studenej vody. Civel na mňa s hompáľajúcimi sa okuliarmi na špičke nosa.

„To robíš stále?“ spýtal sa.

„Nie,“ povedala som. „Len dnes.“

Usmial sa.

Potom sa ozvalo jačanie. Niečie ruky ma schmatli za ramená a prudko ma zdvihli na nohy. Mama na mňa vrieskala a ťahala ma preč od nádrže. Dívala som sa za ňu. Homáre už zmizli. Ľadová voda mi kvapkala z ruky.

Modroočko ešte stál v mláke. Zdvihol moju zabudnutú fľašu Yoo-hoo a zamával mi na rozlúčku. Pokúšala som sa mamu zastaviť a vrátiť sa, aby som sa ho mohla opýtať na meno.

Ona len pridala do kroku.

Prvá čast’

NÁDRŽ

PRVÁ KAPITOLA

O desať rokov neskôr

Niekedy mám dojem, že ľudia považujú realitu za samozrejmosť. Chcem tým napríklad povedať, ako viete rozoznať, čo je sen a čo skutočný život. Keď ste vo sne, nemôžete to vedieť, ale hneď ako sa zobudíte, viete, že váš sen bol len snom a čokoľvek, čo sa v ňom udialo – dobré či zlé, nebolo skutočné. Tento svet je skutočný, ak nie sme v Matrixe, a to, čo v ňom robíte, je skutočné. A to je asi tak všetko, čo vlastne potrebujete vedieť.

Ľudia to považujú za samozrejmé.

Dva roky po tom osudnom dni v supermarkete som si myslela, že som homáre naozaj oslobodila. Domnievala som sa, že sa odplazili preč, našli more a žili šťastne, až kým nepomreli. Keď som mala desať, moja mama zistila, že som sa považovala za záchrankyňu homárov.

Prišla aj na to, že všetky homáre sú podľa mňa jasnočervené. Najprv mi povedala, že som neoslobodila žiadne homáre. Vopchala som ruku do nádrže skôr, ako sa objavila, aby ma celá v rozpakoch odtiahla. Potom mi vysvetlila, že homáre sa sfarbia do jasnočervena, keď sa uvaria. Neverila som jej, pretože podľa mňa nikdy neboli inej farby. Modroočka nikdy nespomenula a ani som sa naňho nemusela pýtať. Môj úplne prvý priateľ bol halucinácia, žiarivý záznam v mojom novom životopise blázna.

Neskôr ma mama vzala k terapeutovi a po prvý raz ma zasvätili do významu slova duševne chorý.

Schizofrénia sa na človeku prejaví najskôr v neskoršom období puberty, no ja som mala prvý záblesk už v siedmich rokoch. V trinástich mi stanovili diagnózu. O rok neskôr to zaklincovala paranoja po tom, ako som verbálne zaútočila na knihovníčku. Tá sa mi pokúšala nanútiť letáky o tajnom komunistickom hnutí riadiacom svoju činnosť zo suterénu verejnej knižnice. (Táto knihovníčka bola vždy veľmi podozrivá. Jednoducho odmietam veriť, že práca s knihami v navlečených gumených rukaviciach je normálna a bežná prax. A je mi jedno, čo kto tvrdí.)

Niekedy mi lieky pomáhali. Vedela som, že zaberajú, keď svet nebol taký farebný a zaujímavý, ako býval zvyčajne. Ako keď som dokázala povedať, že homáre v nádrži nie sú jasnočervené. Alebo keď som si uvedomila, že kontrolovanie jedla, či tam nie sú sledovacie zariadenia, je absurdné (ale robila som to aj tak, pretože mi to pomáhalo zmierniť mravčenie vyvolané paranojou v krčnej chrbtici). Takisto som poznala, že lieky fungujú, keď som si veci nepamätala jasne, alebo som sa cítila, akoby som dlho nespala, či pokúšala si obuť topánky naopak.

V polovici prípadov si lekári dokonca neboli ani istí, čo daný liek spôsobí. „No, mal by zmierniť paranoju, bludy a halucinácie, budeme však musieť počkať a uvidíme. Och, a niekedy možno budete mať pocit únavy. Pite veľa tekutín, ľahko sa môžete dehydrovať. Mohol by spôsobiť aj väčšie výkyvy váhy. Fakticky, je to vo hviezdach.“

Doktori mi veľmi pomohli, no ja som si vyvinula vlastný spôsob, ako prísť na to, čo je skutočné a čo nie je. Fotila som. Po čase to skutočné ostalo na fotkách, kým halucinácie sa stratili. Zistila som, aký druh vecí si moja hlava rada vymýšľa. Napríklad bilbordy, na ktorých mali postavy na sebe plynové masky a pripomínali okoloidúcim, že Hitlerov jedovatý plyn z čias nacistického Nemecka je stále vážnou hrozbou.

Nebol mi dopriaty ten luxus považovať realitu za samozrejmosť. A netvrdila by som, že som nenávidela ľudí, ktorí tú možnosť mali, pretože každý sme iný. Necítila som voči nim nenávisť. Nežili v mojom svete. To mi však nikdy nezabránilo, aby som si prestala želať život v ich svete.

DRUHÁ KAPITOLA

Noc pred mojím prvým dňom v poslednom ročníku na strednej škole East Shoal High School som sedela za pultom v bufete u Finnegana. Pozorne som skúmala tmavé okná, či v nich neuvidím nejaký podozrivý pohyb. Zvyčajne to s paranojou nebolo až také zlé. Mohli za to nové a neznáme veci. Úteky z poslednej školy boli jedna vec, no začínať na novom mieste bolo niečo úplne iné. Celé leto som strávila u Finnegana a pokúšala som sa na to nemyslieť.

„Vieš, že keby tu bol Finnegan, nazval by ťa bláznivou a prikázal by ti vrátiť sa k práci?“ Otočila som sa. Tucker sa opieral o dvere do kuchyne s rukami vrazenými vo vreckách zástery a škeril sa na mňa. Vyštekla by som naňho, keby nebol mojím jediným informátorom o East Shoal a aj mojím jediným priateľom. Tucker nosil okuliare, bol dlhý a vyziabnutý. Vlasy čierne ako uhoľ mal vždy dokonale sčesané dopredu. U Finnegana bol poskokom, čašníkom a pokladníkom, nehovoriac o tom, že aj najinteligentnejším človekom, akého som kedy stretla.

Nevedel o mne. Takže jeho výrok o tom, že by ma Finnegan nazval bláznom, bola čistá náhoda. Finnegan to, samozrejme, vedel. Jeho sestra bola moja najnovšia terapeutka a ona mi zohnala túto prácu. No žiaden zo zvyšných zamestnancov, ako napríklad Gus, náš mlčanlivý kuchár a náruživý fajčiar, nemal ani tušenia a chcela som, aby to aj tak ostalo.

„Ha-ha,“ odvetila som sarkasticky a snažila som sa tváriť pokojne. Kroť sa, našepkával mi hlas v hlave. Nevyzraď sa, ty hlupaňa.

Jediný dôvod, pre ktorý som vzala túto prácu, bol, že som potrebovala budiť dojem normálnosti. A trošku aj preto, lebo ma ju mama donútila vziať.

„Nejaké ďalšie otázky?“ spýtal sa Tucker, podišiel ku mne a oprel sa o pult vedľa mňa. „Či je už po križiackej výprave?“

„Máš na mysli inkvizíciu. A áno, už je po.“ Snažila som sa, aby sa mi pohľad nezatúlal späť k oknám.

„Som na strednej už tri roky. Medzi East Shoal a Hillpark nemôže byť taký veľký rozdiel.“

Tucker zahundral. „East Shoal sa líši od všetkého. Ale myslím si, že to zajtra zistíš sama.“

Zdá sa, že Tucker bol jediný, kto si myslel, že stredná škola East Shoal nebola pre mňa dokonalým miestom. Mama sa domnievala, že nová škola je skvelý nápad. Terapeutka trvala na tom, že sa mi tam bude dariť lepšie. Ocko sa zmienil, že to bude fajn, lenže znelo to, akoby mu mama pohrozila. Keby bol tu a nie niekde v Afrike, povedal by mi, čo si naozaj myslí.

„Mimochodom,“ povedal Tucker, „večery cez týždeň nie sú až také zlé ako cez víkendy.“

To by som povedala. Bolo pol jedenástej a miesto bol mŕtve. A pod mŕtvym myslím ako celá populácia vačíc v predmestských oblastiach Indiany. Tucker ma mal zaúčať pracovať po večeroch. Cez leto som pracovala len počas dennej zmeny – čo bol plán, ktorý zosnovala terapeutka a ktorému moja mama dala rýchlo svoje požehnanie. Teraz sa však začínala škola a dohodli sme sa, že môžem pracovať aj večer.

Schmatla som Finneganovu magickú guľu 8 Ball spoza pokladnice. Palcom som prešla po červenom škrabanci na zadnej časti gule a snažila som sa ho vymazať tak ako vždy, keď som sa nudila. Tucker mal teraz plné ruky práce s ukladaním a triedením kavalérie koreničiek od nepriateľského regimentu soľničkových pešiakov.

„Aj tak tu budeme mať zopár oneskorencov,“ povedal. „Noční čudáci. Raz sme tu mali riadne opitého chlapíka, pamätáš si ho, Gus?“

Z výdajového okna kuchyne pomaly stúpal tenký pásik dymu z cigarety smerom k povale. Niekoľko veľkých oblakov dymu zahmlilo vzduch ako odpoveď na Tuckerovu otázku. Bola som si stopercentne istá, že Gusova cigareta nebola skutočná. Keby bola, porušovali by sme tým asi stovku zdravotných nariadení.

Tuckerov výraz potemnel. Zvraštil obočie a mal zastretý hlas.

„Och. A potom je tu Miles.“

„Aký Miles?“

„Mal by tu byť čo nevidieť.“ Tucker zažmúril nad koreničkami, s ktorými zápasil. „Zastavuje sa tu cestou domov z práce. Je len tvoj.“

Zúžila som oči. „A presne prečo je len môj?“

„Uvidíš.“ Zdvihol zrak, keď reflektory osvetlili parkovisko. „Je tu. Pravidlo číslo jeden: vyhni sa očnému kontaktu.“

„A čo je gorila? Sme v Jurskom parku? Zaútočí na mňa?“ Tucker sa na mňa vážne pozrel. „Určite je tu aj táto možnosť.“

Chalan v našom veku vošiel cez dvere. Mal na sebe biele tričko a čierne džínsy. V ruke sa mu hompáľalo polo tričko supermarketu Meijer. Ak bol toto Miles, nedával mnoho príležitostí na očný kontakt. Zamieril rovno k rohovému stolu v mojej časti a sadol si chrbtom k stene. Z vlastnej skúsenosti som vedela, že toto miesto bolo kvôli prehľadu najvýhodnejšie v miestnosti. No, nie každý bol paranoidný ako ja.

Tucker sa naklonil cez výdajové okienko. „Hej, Gus. Máš to pre Milesa ako vždy?“

Gusov cigaretový dym sa vlnil vo vzduchu, keď podával cheeseburger s hranolčekmi. Tucker vzal tanier, naplnil pohár vodou a pohodil všetko na pult vedľa mňa.

Podskočila som, keď som si uvedomila, že Miles na nás civel spoza rámov okuliarov. Kôpka peňazí bola už nachystaná na kraji stola.

„Je mu niečo?“ zašepkala som. „Veď vieš... mentálne.“

„Rozhodne nie je ako my,“ odvrkol Tucker a vrátil sa k vytváraniu armád z koreničiek.

Nie je komunista. Nemá odpočúvacie zariadenie. Nekontroluj nič pod stolom, krava. Je to len chalan, ktorý sa chce najesť.

Miles sklopil pohľad, keď som k nemu podišla.

„Ahoj!“ povedala som a zahanbila som sa, keď mi pozdrav vyšiel z úst. Príliš energické. Zakašlala som a pozorne som si obzrela okná po oboch stranách stola. „Hm, som Alex.“ Znížila som tón hlasu. „Budem ťa dnes obsluhovať.“ Jedlo a vodu som položila na stôl. „Budeš si ešte niečo priať?“

„Nie, vďaka.“ Konečne sa pozrel hore.

V mozgu mi explodovalo niekoľko synapsií. Jeho oči. Tie oči.

Jeho nahnevaný a prenikavý pohľad mi prenikal cez vrstvy pokožky a priklincoval ma na miesto. Do tváre, krku a uší sa mi nahrnula krv. Mal tie najmodrejšie oči, aké som kedy videla. A boli úplne neskutočné.

Svrbeli ma dlane, chcela som vytiahnuť foťák. Musela som si ho odfotiť. Potrebovala som si to zdokumentovať.

Keďže udalosť, keď som oslobodila homáre, nebola skutočná a ani Modroočko. Mama ho nikdy nespomenula. Ani terapeutom či oteckovi, alebo niekomu inému. Nemohol byť skutočný.

V duchu som Finnegana veľmi preklínala. Zakázal mi nosiť foťák do práce po tom, ako som si vyfotila zlostného muža s páskou na oku a s drevenou nohou.

Miles ukazovákom postrčil kôpku peňazí smerom ku mne.

„Drobné si nechaj,“ zašomral. Schmatla som ich a náhlila som sa späť za pult.

„Ahoj!“ napodobnil ma Tucker falzetom.

„Buď ticho. Takto som to nepovedala.“

„Nechce sa mi veriť, že ti neodhryzol hlavu.“

Peniaze som vysypala do pokladnice a trasúcimi sa rukami som si uhladila vlasy. „Hej,“ odvetila som. „Ani mne.“

Keď Tucker vyšiel von na prestávku, skonfiškovala som mu armády koreničiek. Gusov cigaretový dym sa vznášal k povale a tlačil sa von vetrákom. Papiere na nástenke s oznamami pre zamestnancov sa trepotali od oscilujúceho ventilátora na stene.

V polovici mojej simulácie Bitky o Ardeny som potriasla Finneganovou magickou guľou 8 Ball, aby som zistila, či bude nemecká soľnička úspešná vo svojej ofenzíve.

Spýtaj sa opäť neskôr.

Zbytočnosť. Keby si Spojenci vzali túto radu k srdcu, Os Berlín-Rím-Tokio by vyhrala vojnu. Vyhýbala som sa pohľadu na Milesa tak dlho, ako sa len dalo. Napokon sa mi však oči zatúlali k nemu a nemohla som odvrátiť pohľad. Jedol so strnulými pohybmi, akoby sa skoro neovládal a chcel si všetko napchať do úst. A každú chvíľu sa mu okuliare zošmykli po nose a posunul si ich späť na miesto.

Nezdvihol zrak, keď som mu prišla doliať vodu. Zízala som mu na temeno hlavy s vlasmi farby piesku, kým som liala vodu. V duchu som ho hypnotizovala, aby sa pozrel hore.

Tak som sa sústredila, že som si nevšimla plný pohár, až keď voda začala pretekať. V šoku som ho pustila. Voda ho celého ošpliechala – od ramena cez tričko až po stehná. Vstal tak rýchlo, že hlavou narazil do osvetlenia nad stolom a celý stôl sa prevrhol.

„Ja, och, doriti, prepáč...“ utekala som naspäť k pultu, kde stál červenajúci sa Tucker s rukou na ústach. Schmatla som utierku.

Miles použil svoje polo tričko Meijer, aby utrel vodu, no aj tak bol celý premočený.

„Je mi to tak ľúto.“ Načiahla som sa, aby som mu osušila rameno. Uvedomila som si, že sa mi stále trasú ruky.

Odtiahol sa skôr, ako som sa ho dotkla, a zazeral na mňa, na utierku a znovu na mňa. Potom zdrapol svoje polo tričko, napravil si okuliare a zmizol.

„To je v poriadku,“ zamrmlal, keď prešiel popri mne. Bol za dverami skôr, ako som sa zmohla na slovo. Doupratovala som stôl a dovliekla som sa späť k pultu.

Už upokojený Tucker vzal odo mňa riad. „Bravó! Skvelá práca!“

„Tucker.“

„Áno?“

„Sklapni!“

Zasmial sa a zmizol do kuchyne. Bol to Modroočko?

Chytila som magickú guľu a pošúchala som škrabanec, keď som sa dívala na okrúhle okienko.

Lepšie, ak sa to teraz nedozvieš.

Hnusná vyhýbavá sviňa.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

PROLÓG Oslobodenie homárov

Prvá čast’ NÁDRŽ

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA