Fionnuala Kearneyová

YOU, ME & OTHER PEOPLE

Copyright © 2015 by Fionnuala Kearneyová

Translation © 2015 by Zuzana Dudíková

Poetry translation © 2015 by Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © 2015 by HarperCollinsPublishers Ltd 2015

Cover photographs © CarynDrexl/Arcangel Images (main image); Shutterstock.com (feather)

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu You, Me & other People (Harper, an imprint of HarperCollinsPublishers, London 2015)

preložila Zuzana Dudíková.

Verše preložila Jana Kantorová-Báliková.

Redigovala Tatiana Búbelová.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 831. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4539-6

Venujem Aidanovi.

Za to, že ma stále ľúbiš tak,

ako to vieš len ty...

Prvá časť

Hovorí sa, že tých najlepších mužov

zocelili chyby a väčšinou sa stali

oveľa lepšími preto, že boli trochu zlí...

William Shakespeare: Oko za oko

Prológ

Nemal by som tu byť. Viem to tak neomylne ako svoje meno a číslo zdravotného poistenia, ako dátum a čas narodenia svojej dcéry. Adam Hall, NC 100Z9T, tretieho marca tisícdeväťstodeväťdesiatštyri, osem hodín a štyri minúty, Meg Sarah-Louise Hallová, narodená cisárskym rezom mojej manželke Beth a mne. Mimovoľne krútim hlavou. Ohlasuje sa vo mne svedomie a pripomína, že tu nemám čo robiť.

Veziem sa popri dome. Parkovisko tam nie je, musím teda ísť ďalej. V aute na sedadle spolujazdca mám zabalenú škatuľu s darčekom. Dnes má narodeniny. Pri výbere darčeka som si dal záležať, aby bol čo najvhodnejší. Je to veľmi dôležité, pretože chcem dať najavo, čo cítim. Na konci úzkej ulice sa obrátim a znovu skúšam nájsť miesto na parkovanie. Asi o desať domov ďalej niekto práve odišiel, zamierim teda tam.

V dome sa koná večierok, svedčí o tom zväzok balónov priviazaný na stĺpe. Pozriem na škatuľu na sedadle. Keď som ju balil, oblepil som ju obojstrannou lepiacou páskou, takže ju zvonka na papieri nevidieť. Raz na Vianoce mi to ukázala Beth. „Musíš ju schovať. Vtedy to vyzerá oveľa úhľadnejšie,“ povedala. Má pravdu. Skryté veci vyzerajú na povrchu veľmi pekne.

Otvorím okno. Z domu s balónmi počuť hlasy. Okolo prejde akási žena, cez plece má prehodenú očividne ťažkú kabelku a v rukách drží balíček a fľašu vína. Netuším, kto to je, ale kráča rýchlo, ako keby meškala. Necelý meter od môjho auta, len na šírku úzkeho chodníka, kvitne jazmín. Vdychujem jeho ťažkú vôňu, zatváram oči a vraciam sa späť v čase ku kvetinovej vôni mojej mamy. Zvieram ručnú brzdu a v hlave mi znie detská riekanka o Dickovi Whittingtonovi, ktorú mi spievala. Obráť sa a odíď! Pohľad mi skĺzne na darček. Spodnými zubmi si hryziem vrchnú peru. Nemal by som tu byť.

Naštartujem auto. Darčeka sa zbavím a už sa sem nevrátim. Sľubujem sám sebe, že už nikdy neprídem. Hovorím to nahlas, dívam sa na seba v spätnom zrkadle a opakujem tie slová pomaly, akoby od nich závisel celý môj život...

Cestou späť sa teším na nedeľný obed, ktorý ma čaká doma. Vojdem dnu, pobozkám manželku. Pôjdem sa osprchovať, aby som zo seba zmyl raňajšie bláznovstvo, a ponorím sa do života, ktorý mám rád. Predstavujem si ho ako darček: zvonka bezchybne zabalený, oblepený obojstrannou lepiacou páskou, aby jeho vnútro zostalo pekné, neporušené a schované pred ľuďmi, ktorých mám rád.

1

„Môj manžel je záletník,“ začínam. Terapeutka sedí s prekríženými nohami a robí si poznámky do zápisníka s vyblednutými riadkami. „To je slušné trojslabičné slovo na označenie kurevníka. Ako sa cítim? Ako sa asi mám cítiť, keď chrápe s čašníčkou?“ Posledné slovo ma na jazyku zaštípe ako paprika. V duchu sa ospravedlňujem všetkým milým čašníčkam na svete. Nahlas však opisujem, ako sa naozaj cítim, a pravou rukou si stískam ľavé plece. „Cítim sa podvedená,“ pokračujem tichšie. „A to bolí.“

Doktorka Caroline Gothenburgová súcitne prikývne. Má olivovozelené oči, širokú tvár lemovanú ryšavými kučerami, dlhé a pekne tvarované nohy v lesklých pančuchách. Nevdojak uvažujem, či ju niekedy v tom nablýskanom živote niekto podviedol. Steny jej pracovne zdobia rôzne diplomy zarámované v tenkých pochrómovaných rámčekoch. Nielen krásna, ale aj múdra... Uvedomujem si, že sa viac sústreďujem na ňu ako na seba.

„Rada by som si s vami dohodla termín ďalšieho stretnutia,“ preruší mi myšlienky. Cítim, ako mi na čele jedna za druhou naskakujú vrásky. Som predsa inteligentná žena. Dočerta, čo tu vôbec robím? Zadívam sa ponad konferenčný stolík na jej elegantne usadenú postavu a preglgnem, aby som potlačila úzkosť, čo mi zviera hrdlo.

„Pomôže mi to lepšie vás spoznať,“ vysvetľuje lekárka.

„Kto je Beth? Prečo je Beth taká, aká je? Chcem pochopiť, kto ste a odkiaľ pochádzate.“

V diaľke zaznie siréna, akoby ma chcela varovať pred hroziacim nebezpečenstvom.

„Veď aj ja,“ zašepkám.

V aute skontrolujem smartfón, ktorý mi oznamuje, že mám tri zmeškané hovory. Jeden od svojho agenta Josha a dva od Adama. Keby bol môj telefón naozaj inteligentný, Adamovo číslo by už vymazal. Už som o tom uvažovala, no viem, že hoci z telefónu by som ho vymazala, z mysle ho nevymažem. Zapnem bluetooth, volám naspäť Joshovi a mierim do najbližšieho supermarketu.

O dvadsať minút vykladám obsah košíka a sledujem nákup, čo sa posúva po páse. Pomaranče, tuniak, kukurica, bulvárne časopisy, kuracie mäso v rolke a dve fľaše chladeného bieleho sauvignonu.

Aj vás manžel podvádza? Kričí titulok na jednom z časopisov. Mám ich štyri a vo všetkých sú podobné príbehy. Aby som sa ubezpečila, že nie som sama a svetom vládne nevera.

„Body?“ ozve sa dievčina s kakaovou pokožkou a mandľovými očami spoza pokladnice.

„Aké body?“ zopakujem nechápavo.

„Máte zákaznícku kartu?“ spýta sa a potlačí zívnutie. Všimnem si maličké tetovanie s motívom jin a jang na jej zápästí.

Mám chuť na slečnu Jinjangovú navrieskať. Chcem na ňu skríknuť, aby sa nepýtala také hlúposti, nech si radšej všíma životne dôležitú tému v časopisoch v mojom košíku, a ak nie, tak dnes za službu zákazníkom dostane nula bodov. Chcem na ňu vychrliť prúd neslušných slov, čo mi naskakujú v mysli. Potom si však poviem, že nie je staršia od mojej devätnásťročnej dcéry Meg, takže ešte zrejme nevie, ako chutí zrada. Zhlboka sa nadýchnem – slečna Jinjangová predsa nemôže za to, že môj manžel je hajzel...

Namiesto toho teda len pokrútim hlavou. Nie, žiadne body už nemám. Kým prídem späť k autu, trasiem sa na celom tele. Mlčky narátam do sto a usilujem sa zatlačiť do najzadnejších kútov mysle skutočnosť, že môj muž ma opustil a že som práve strávila hodinu v ordinácii terapeutky. Na chvíľu si sadnem na ruky, aby sa mi prestali chvieť, potom si ich vytrasiem, naštartujem a zamierim autom domov.

Náš krásny trojpodlažný dvojdom v štýle eduardovskej architektúry stojí v aleji lemovanej platanmi na predmestí v okrese Surrey. Kúpili sme ho pred štrnástimi rokmi ako zrúcaninu z červených tehál s originálnymi arkierovými oknami. Vnútri sme zbúrali steny a postavili nové, podobne, ako sme to urobili s naším manželstvom. Až na to, že dom dnes vyzerá ako vystrihnutý z časopisu Dom a záhrada a ja, polovica nášho manželstva, ako na obrázku „predtým“ v ordinácii plastického chirurga.

Pod nohami mi škrípe štrk a ja hľadím na dom, ktorý milujem. Uvažujem, či ho nebudem musieť predať a nakoniec neskončím v maličkej chatrči v nejakom zapadákove. Pošúcham si škvŕkajúce brucho a do mysle sa mi už po neviem koľký raz vkradne Adamova čašníčka. Jej obraz je nejasný, na okrajoch rozmazaný. Neviem, či má dlhé alebo krátke vlasy, svetlé či tmavé, kučeravé alebo rovné. Koľko má rokov – tridsať, štyridsať? Len nie dvadsať, prosím! S tým by som sa ťažko vyrovnala, a o Meg ani nehovorím. Skutočnosť, že jej milovaný otec preťahuje niekoho, kto si v Topshope kupuje rovnaké šaty ako ona, by asi nezvládla.

Mimovoľne si predstavujem, že sa spolu milujú. Aj ona pri vrchole vždy vykríkne tak ako ja? Chytí ju za vlasy na krku, ako to robí mne? Po lícach mi zrazu tečú slzy. Musím s tým prestať... Utriem si ich rukávom a zadívam sa na Adamovu záhradu. Celkom rýchlo dospejem k záveru: Nedovolím mu predať dom! Ak ma chce z neho dostať, tak jedine v truhle.

Vojdem dnu, zhodím nákupy na zem a zamierim hore do svojej pracovne v podkroví. Sadnem si do miestnosti zaliatej prírodným svetlom, čo preniká cez tri šikmé strešné okná oproti dvom veľkým obrazovkám s notami a melódiami, a píšem históriu svojho života. Po minúte mám šesť narýchlo načmáraných riadkov. Vraciam sa do detstva – som dievčatko, čo chodí do cirkevnej školy. Jediné dieťa, ktoré zostalo extravagantnej matke a otcovi pijanovi. Pokračujem ďalej v pevnej viere, že doktorka Gothenburgová sa vyzná vo svojej práci, a spod ruky sa mi po papieri rozlieva moja minulosť. Rastiem a veľmi rýchlo sa mením na dievča, ktoré prišlo o otca pre jeho lásku k alkoholu, potom na manželku, ktorá manželovi už raz odpustila neveru na jednu noc, a matku, ktorá má pocit viny, že chce viac než len samotné materstvo.

Dívam sa na svoj život zhrnutý na dvoch listoch papiera a uvedomujem si, že nie je v ničom výnimočný, ale ani natoľko tragický, aby zaujal samaritánov. Pomôže však doktorke Gothenburgovej, aby ma lepšie spoznala? Pomôže mi pochopiť smrť bračeka, ktorý zomrel, keď mal tri roky a ja šesť? Alebo niečo, čo si neuvedomujem? A čo moje ambície uspieť ako skladateľka piesní – vykresľujú dostatočne moju osobnosť? Josh ma pravidelne presviedča, vraj už čoskoro dokážem, že som najlepšia v country pope. Nie som si tým celkom istá. Nepochybujem však o tom, čo stojí čierne na bielom na druhej strane papiera: Môj manžel je záletník. A keď vezmem do úvahy, že ma podviedol už dvakrát, je vlastne sériový cudzoložník. Pani doktorka Gothenburgová si to pekne môže prečítať. Slová, ktoré potvrdzujú jeho zradu, jasne bijú do očí.

Zazvoní mi mobil. Vidím jeho číslo a nahlas sa zasmejem. Vážne si myslí, že ak mi bude vyvolávať, jedného krásneho dňa ma hnev prejde? Trochu aj dúfam, že to tak bude, lebo hnev mi rozožiera vnútro a derie sa von. Cítim, ako sa ovíja okolo mojej duše, s mliaskaním ju hryzie. Vtom sa k tomu pridá i zvukový efekt – hlasno mi zaškvŕka v bruchu. Zídem dolu schodmi okolo stien lemovaných fotkami.

Rodinné momentky... Natiahnem k nim pravú ruku, túžim sa dotknúť Meg, keď bola ešte bábätko, či úsmevu na Adamovej a mojej tvári. Stará svadobná fotografia plná lásky a nádeje. Ďalšia, na ktorej Adam pri grilovaní u susedov pózuje ako model z katalógu. Hľadí do objektívu, bradu má vystrčenú dopredu, nohy v krátkych nohaviciach dlhé a opálené, tmavoplavé, nakrátko ostrihané vlasy mu zláti letné slnko. Pomaly kráčam po schodoch, zahĺbená do rokov spomienok. Na poslednom schode si uvedomím, že keby sa ma len pred niekoľkými týždňami niekto spýtal, či sme šťastní, samoľúbo by som vyhlásila: „Áno, pravdaže!“

V kuchyni si vezmem pohár na víno a až po okraj si nalejem chladený sauvignon. Prehrabem sa v nákupnej taške, vyberiem kuraciu rolku a pomaly sa do nej pustím. Poslúcham vnútorný hlas, ktorý mi vraví, že musím jesť. Nemám však chuť jesť. Chcem piť. Dám si poriadny glg vína a cítim, ako sa mi alkohol rozlieza po tele.

Cez posuvné dvere do zadnej záhrady sa prediera popoludňajšie septembrové slnko. Chodím hore-dolu, vchádzam do zatienených miest a vychádzam na osvetlené, v jednej ruke kuracia rolka a v druhej pohár s vínom. Na každý glg vína jeden hlt jedla. Medzitým si pohmkávam melódiu piesne, ktorú som napísala včera, a na tvári sa mi rozlieva úsmev. Slovník Thesaurus mi pomohol s rýmom na slovo, ktorým chcem Adama označiť čo najvýstižnejšie. Adam je dastard – podlý, zlomyseľný zbabelec! Od spokojnosti sa usmievam tak naširoko, že sotva vládzem žuvať.

Potrebujem sa vrátiť k práci. Vyberiem sa hore, ale na štvrtom schode sa zvrtnem a sadnem si. Zízam do obývacej izby, nevládzem sa pohnúť. Kognitívna časť môjho mozgu práve vypovedala. Nohy odmietajú vstať a ruky mám ako prilepené na kolenách. Prenasledujú ma spomienky na miesta, kde sme spolu boli, piesne, ktoré sme spievali, chvíle, o ktoré sme sa delili, a zmocňuje sa ma strach z nového začiatku. Kde začnem? Bude mi stačiť iba zhlboka dýchať a prejde to? Pokývam hlavou. Áno, to je ono. Musím iba chvíľu počkať, raz-dva tu bude nový mesiac a nový začiatok príde tak, že si to ani nevšimnem.

Pohnem sa, až keď sa zotmie. Vrátim sa do kuchyne, zasvietim a odnesiem si fľašu s vínom do obývačky. O tridsať minút, práve keď sa pozerám na Adamovu obrovskú plazmovú obrazovku, zazvoní pevná linka.

„Máte výpoveď!“ objaví sa na obrazovke sir Alan a mieri ukazovákom na akúsi nedostatočne pracujúcu ženu.

„Hej, moja, viem, ako sa cítiš!“ súcitím s ňou. „Aj ty, máš výpoveď, Beth!“ Ukážem pohárom na obeť lorda Sugara a zdvihnem telefón presvedčená, že o takomto čase to môže byť jedine Meg.

„Meg?“

„Beth, to som ja...“

Nie je to moje drahé dievčatko. Je to ten sviniar, od ktorého má polovicu svojej DNA. Dastard, po ktorom túžim každým kúskom svojho tela, len čo počujem jeho hlas. Srdce mi divo bije v hrudi.

„Ako sa máš, Beth?“ spýta sa. „Prosím ťa, neskladaj. Potrebujeme sa porozprávať.“

„Nechcem sa s tebou rozprávať!“ Mlčí.

„Si u nej?“ spýtam sa. Previnilo mlčí ďalej.

„Vieš o tom, že si dastard?“ prehovorí zo mňa víno.

„Áno, už si mi to povedala veľakrát,“ vzdychne si.

„Nie! Predtým som ti povedala, že si bastard, ale teraz ti hovorím, že si aj dastard!“

Žiadna odpoveď.

V pozadí počujem zvuky z kuchyne, ako keď niekto vyberá riad z umývačky. Predstavím si tú scénu. Ó, aké domácke prostredie! Celkom ako Jamie a Nigella. Adam hovorí tlmeným hlasom, akoby nechcel, aby ho počuli.

„Choď dočerta, Adam!“ Tresnem slúchadlom, fľochnem na fľašu a poslúchnem otcove gény.

2

Upieram zrak na malú obrazovku. Hovor skončený. Položila mi. Znovu... A nadávala mi. Beth vie, ako neznášam, keď vulgárne rozpráva. Odkedy som odišiel, prešli dva týždne, a stále pri rozhovore so mnou nadáva.

Cez otvorené dvere do kuchyne vidím Emmu skláňať sa nad spodnou policou umývačky riadu. Pri pohľade na jej postavu v obtiahnutých čiernych šatách sa mi zakrúti hlava a víria mi v nej obrazy nahej Emmy a nahej Beth. Zhlboka, čo najtichšie sa nadýchnem a nafúknem stiahnuté pľúca.

„Viem, že sa pozeráš.“ Emma sa obzrie ponad ľavé plece a zachytí môj pohľad. Jedným svižným pohybom si prekríži ruky, chytí lem šiat a stiahne si ich cez hlavu. Má na sebe pančuchy na pás. Žiadne nohavičky, len gumy na udržanie pančúch a maličkú podprsenku. Kráča ku mne a ja okamžite cítim pulzovanie v rozkroku. Akýsi inštinkt mi hovorí, že by som mal ustúpiť, zdvihnúť ruky a povedať: „Nie, Emma, nie!“ Na to je však už trochu neskoro. Keby som bol lepší muž, povedal by som to už pred niekoľkými mesiacmi. Dám sa teda ovládnuť svojimi najprimitívnejšími inštinktmi, ktoré ma nútia zmocniť sa jej hneď teraz, na bielej dlážke kuchyne. Než sa nazdám, kľačí predo mnou a rozopína mi zips. Tuho zažmúrim oči. Jednou rukou sa opriem o rám dverí, druhou jej chytím šiju a zapletiem prsty do jej dlhých plavých vlasov.

Hneď ako som ju prvý raz uvidel, vedel som, že sa to zle skončí. Začalo sa to raz večer na posedení našej pracovnej skupiny v reštaurácii, kde Emma pracuje. Flirtovala so mnou. Nenápadne žmurkala, usmievala sa. Najprv som si myslel, že sa mi to len zdá, až kým ma môj kolega Matt nepristavil pred toaletou.

„Adam, nerob to,“ povedal.

„Čo?“

„Nepúšťaj sa do toho. Si taký hotový z toho, že sa páčiš nejakej blonďavej pipke, že sa po celý večer pod stolom hráš s obrúčkou.“

„Nehrám!“

„Nebuď magor, Adam. Ty a Beth máte pekný vzťah, nepokaz ho.“

Lenže keď som sa potom v taxíku viezol s Emmou domov, okolnosti rozhodli za mňa a obrúčka skončila vo vrecku. Myslel som na Beth, na svoju úžasnú, vernú, talentovanú ženu, ktorá ma vedela rozosmiať aspoň raz denne, ženu, ktorú som miloval a za ktorú by som položil život ešte aj teraz. Myslel som na ňu, ale iba chvíľu.

Emma je najpriamejšia žena, akú som v živote poznal. Vrhla sa na mňa na zadnom sedadle taxíka a prstami s dlhými vymanikúrovanými nechtami ma chytila medzi nohami. Bol som slabý a bezmocný. A aj po ďalších mesiacoch som stále slabý štyridsaťtriročný chlap, čo ublížil svojej manželke a teraz nevie, ako to napraviť. Preto sa tým radšej nezaoberá a namiesto toho sa venuje nekonečnému, fantastickému, živočíšnemu sexu s novou a mladšou ženou.

Z kancelárie som odišiel skôr a teraz vychádzam z podzemného parkoviska do krásneho septembrového večera. Slnko je ešte vysoko na oblohe. Na druhej strane rieky po pravici vidím londýnske vyhliadkové koleso s kabínkami plnými bezstarostných turistov. Je piatok. Normálne by som mal prejsť cez rieku a potom, po týždennom pobyte v hlavnom meste, sa po diaľnici A 3 odviezť domov. Pred ôsmimi mesiacmi sme sa s Beth rozhodli, že si „požičiame“ byt môjho brata Bena, ktorý odišiel na rok do zahraničia. Je to výhodné pre obidve strany. My platíme oveľa menej, ako je trhová cena za prenájom, a Ben pozná svojich nájomcov. Plánovali sme tam bývať cez týždeň, aby som nemusel dochádzať a Beth si mohla užívať Londýn a skladať piesne. Nové prostredie, nová inšpirácia – taký bol náš plán.

Odbočím na východ na diaľnicu smerom k Docklands, kde sa pri rieke nachádza tento jednoizbový byt. Rozhodol som sa, že dnešný večer strávim bez Emmy a zostanem tu. Prečistím si hlavu, dám si hotové jedlo a pozriem si futbal na Sky Plus. Prečo teda idem ďalej na východ po ceste A 13 smerom na M 25, dlhou cestou k domu, ktorý bol mojím domovom? Načiahnem sa po telefóne zasunutom v držiaku. Keby som sa len tak zjavil, asi by ma zabila. Viem si predstaviť, že by som namieste zomrel pod silou jej nenávistného pohľadu. Potrebujem ju však vidieť, pokúsiť sa vysvetliť. Nemám pripravenú žiadnu reč, len chuť skúsiť to, pretože nemôžem zniesť predstavu, že ma nenávidí. Telefón na druhej strane zvoní a o chvíľu začujem jej hlas.

„Dovolali ste sa k Adamovi a Beth Hallovcom. Prepáčte, ale nie sme doma. Nechajte nám odkaz, zavoláme vám.“

Samozrejme, doteraz mi nezavolala. Vyťukám ďalšie číslo s nádejou, že druhá osoba, ktorej som ublížil, sa so mnou bude ochotná rozprávať.

„Ahoj, oci,“ povie, keď zdvihne po treťom zvonení.

„Ahoj, Meg.“ Zdržím sa nežnej prezývky Makovička. „Ako sa máš?“ Priam počujem, ako mi búcha srdce.

„Ako sa asi môžem mať, keď mám otca debila?“ Ťahavo si vzdychnem. „No dobre, zaslúžim si to. Mrzí ma to.“

„Veru zaslúžiš! A tvoje ‚mrzí ma to‘ vôbec nestačí. Ešte s ňou spávaš?“

To je zásah rovno do srdca. Meg má moje oči, dlhé nohy a farbu vlasov, ktorej Beth hovorí gaštanová. To všetko sú moje gény, ale pokiaľ ide o povahu, Meg je Bethina dcéra. Ani ona nemrhá slovami.

Odpovedám teda rovnako: „Áno.“

„Jasné. Prečo mi voláš?“

„Si moja dcéra, Meg. Chcel by som ťa vidieť. Prosím.“

„A načo? Aby si ma predstavil tej svojej hnusnej kurve a mohli sme sa hrať na dysfunkčnú rodinu?“

Jej slová sa ma dotknú, v duchu viním Beth. Moja dcéra má po nej podrezaný jazyk.

„Ja som...“

„Pozri, oco. Ešte je veľmi skoro a je to veľmi čerstvé. Nie si taký, za akého som ťa pokladala. Nie si otec, ktorého som rešpektovala.“ Predstavujem si, ako krúti hlavou, a nakoniec dodá: „Si skrátka niekto iný.“

Zahryznem si do spodnej pery. Cítim, ako sa mi trasie. Má pravdu. Nie som taký, a nikdy som ani taký nebol. „Prepáč,“ hlesnem ticho.

„Blá, blá, blá,“ zabrble a zloží.

Zatiahnem na obrubník a obsah môjho žalúdka vyletí na okraj cesty A 13. Podarilo sa mi ofŕkať aj dvere milovaného lexusu. V ušiach mi znejú slová dávno zosnulej matky: „Dúfam, že si na seba pyšný, Adam.“ Utriem si ústa rukávom košele, pozriem na tri pruhy rýchlej premávky a zdvihnem pohľad k nebu. Meg ma nenávidí. Pokašľal som to. Tentoraz som to naozaj poriadne pokašľal.

Dom vyzerá rovnako ako predtým. Vlastne neviem, prečo som si myslel, že nebude. Nie som preč dlhšie, ako trvá priemerný dovolenkový pobyt, no predsa sa veľa zmenilo. Beth nemá auto na príjazdovej ceste a ja rozmýšľam, či ho má v garáži, keď tam teraz nie je moje. Dám si do úst mätový cukrík a bez zbytočných úvah vyjdem z auta.

Zvonček pri dverách zatrilkuje, no nikto neodpovedá. Volám na telefón. Odkazová schránka. Kľúče mám, ale neodvážim sa... Prejdem ku garáži a nakuknem cez okno. Auto tam nie je, takže je definitívne preč. Pretriem okno chrbtom ruky a prizriem sa lepšie. Steny lemujú poličky, všetko na nich je poukladané. Uprostred prázdne miesto, kde stávalo auto, ktoré mám tak rád. To, ktoré má teraz ovracané dvere. Vytiahnem kľúče a skúsim odomknúť spodnú bezpečnostnú zámku. Neúspešne. Ani do druhej kľúč nevkĺzne. A vtedy mi svitne: Beth vymenila zámky. Premkne ma pocit, že je vnútri. Po celý čas je tam! Pootvorím záklopku na listovej schránke.

„Beth! Otvor mi!“ Odpoveďou je ticho. Kľaknem si a s naklonenou hlavou nakúkam cez otvor v schránke.

„Ahoj, Adam!“

Vyskočím na nohy. Z medzery v živom vavrínovom plote ma osloví suseda Sylvia z druhej časti nášho dvojdomu.

„Ahoj, Sylvia!“ Oprášim si prach z nohavíc. „Ja som...“

„Zámky sú vymenené,“ potvrdí moje podozrenie s pohľadom upretým na príjazdovú cestu.

„Aha.“ Snažím sa o očný kontakt, veď máme za sebou vyše desať rokov spoločných večerí. „A ty asi...“ Sylvia by mala mať náhradné kľúče pre prípad, že sa spustí alarm.

„Adam, prosím ťa, nepýtaj sa ma na to.“

„Nebudem,“ prikývnem. „Prepáč. Nevieš, kam išla?“ Sylvia mykne plecom. Z tváre jej čítam smútok a ľútosť.

Nie som si istý, či je to naozaj tak, ale určite viem, že nemám chuť, aby niekto posudzoval moje správanie predo dvermi vlastného domu.

„Tak dobre, nechajme to. Zavolám jej neskôr.“ Našej niekdajšej spoločníčke z večierkov kývnem hlavou na pozdrav a zamierim do bezpečia svojho ovracaného lexusu. Panebože! Usadím sa do mäkkého koženého sedadla a premýšľam, kde môže byť moja žena. Asi niekde s kamarátkou Karen. Naštartujem a na príjazdovej ceste sa otočím. Náš dom označený tabuľou Rezidencia vidím už len v spätnom zrkadle. Vzďaľujem sa a jeho odraz sa postupne zmenšuje. Zrazu si uvedomím, že Beth si môže robiť, čo sa jej zachce. Už nemám právo vyzvedať, kde asi trávi piatkový či ktorýkoľvek iný večer. Predstavím si ju s iným mužom a vôbec sa mi to nepáči. Ani trochu. Kým dorazím k diaľnici, je mi jasné, že nenávidím sám seba za to, čo som spôsobil.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Prvá časť

Prológ

1

2