Ava Dellaira

LOVE LETTERS TO THE DEAD

Translation © 2015 by Andrea Vargovčíková

Poetry translation © 2015 by Jana Kantorová-Báliková

Cover design © by Andrew Arnold

Photograph of girl © by Ilya Bushnev/iStock

Photograph of sky © by John Lund/Getty Images

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu Love Letters to the Dead (New York 2014) preložila Andrea Vargovčíková

Redigovala Mária Mišovičová.

Obálku podľa originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v edícii YOLI, v roku 2015 ako svoju 837. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4496-2

Milý Kurt Cobain,

dnes na angličtine nám pani Busterová zadala prvú domácu úlohu v tomto školskom roku – napísať list niekomu, kto už nežije. Ako keby tam hore existovala pošta, na ktorú chodia duchom listy. Podľa mňa myslela niekoho ako bývalý prezident, no ja sa potrebujem rozprávať naozaj. S prezidentom mi to asi tak ľahko nepôjde. Ale s tebou áno.

Rada by som vedela, kde teraz si a prečo si tam odišiel. Moja sestra May ťa zbožňovala. Odkedy je preč, mám problém byť sama sebou. Vlastne ani neviem, kto som. No musím na to rýchlo prísť, lebo som práve nastúpila na strednú, a nevyzerá to tu na prechádzku ružovým sadom.

O strednej toho veľa neviem, iba to, čo spomínala May. V prvý školský deň som zašla do jej izby a pohľadala šaty, ktoré si vo svoj prvý deň na strednej obliekla ona – plisovanú sukňu a ružový kašmírový sveter, z ktorého odstrihla golier. Na jeho miesto prišila nášivku so symbolom Nirvany, smajlíkom, ktorý má namiesto očí krížiky. May bola neskutočne krásna. Mala neuveriteľne hladké vlasy a chôdzou akoby vyjadrovala, že patrí do lepšieho sveta. Preto toto oblečenie dávalo na nej zmysel. Obliekla som sa a obzerala sa v zrkadle.

Takisto som sa snažila pôsobiť tak, že kamsi patrím, ale na mne to vyzeralo iba ako kostým. Nakoniec som sa vrátila k svojmu obľúbenému štýlu zo základnej školy, džínsovému overalu, tričku s dlhými rukávmi a ku kruhovým náušniciam. Keď som v ten deň vkročila do vstupnej haly vo West Mesa High School, okamžite mi došlo, že to bol krok vedľa.

Ďalšia vec, na ktorú som prišla, bola, že si nemám nosiť obed. Tu je v ponuke pizza a sušienky s arašidovým maslom, alebo aj nič. Teta Amy, u ktorej teraz bývam každý druhý týždeň, mi pripravuje obložené kaizerky s majonézou a ľadovým šalátom. Ako deti sme ich s May mali rady. Kedysi som mala normálnu rodinu. Nebola dokonalá, ale okrem mňa ju tvorila mama, ocko a May. Akoby to bolo už dávno. Teta Amy sa fakt snaží a nemôžem ju odpísať vyhlásením, že kaizerky sa na strednú školu jednoducho nehodia. Preto sa vždy ukryjem na dievčenskom vecku, zhltnem ich a papier hodím do koša na tampóny.

Prešiel už týždeň, no stále tu nikoho nepoznám. Všetky decká zo základnej školy šli na Sandia High School ako May. Chcela som sa vyhnúť ľútosti a záplave otázok, na ktoré nedokážem odpovedať, preto som šla radšej na West Mesa v okrese tety Amy. Pevne verím, že tu začnem odznova.

Keďže nehodlám celú obedňajšiu prestávku premrhať na záchode, rýchlo zjem kaizerku, idem von a zväčša si sadnem na múrik plota. Snažím sa byť neviditeľná, aby som mohla nerušene sledovať okolie. Zo stromov už opadávajú listy, no ešte stále je pomerne horúco. Zvlášť rada pozorujem jedného chalana. Zistila som, že sa volá Sky. Vždy nosí koženú bundu, dokonca aj teraz na sklonku leta. Hoci je na opačnej strane školského dvora, vnímam, ako dýcha, ako sa mu dvíha a klesá hruď. Vtedy si uvedomujem, že vzduch nie je len niečo neviditeľné, čo nás obklopuje, ale je to aj niečo, čo do nás vchádza.

Neviem prečo, ale na tomto mieste plnom neznámych ľudí ma hreje pri srdci vedomie, že Sky dýcha rovnaký vzduch ako ja. A rovnaký vzduch, ako si dýchal ty. Aj May.

Z tvojich piesní mám niekedy pocit, že si mnoho vecí držal v sebe a asi si ich nedokázal všetky dať najavo. Možno preto si zomrel. Akoby v tebe niečo vybuchlo. Asi tú domácu úlohu nerobím tak, ako to pani Busterová očakáva. Tak to teda skúsim neskôr.

Tvoja Laurel

Milý Kurt Cobain,

keď nás na konci hodiny pani Busterová vyzvala, aby sme jej odovzdali úlohu, rýchlo som skontrolovala zápisník, do ktorého som ti napísala list, no zavrela som ho. Po zvonení som schmatla veci a vytrielila z triedy. Niektoré veci jednoducho nemôžem prezradiť nikomu, azda okrem tých, ktorí už nie sú na tomto svete.

Tvoju pieseň mi May prvýkrát pustila, keď som bola ôsmačka a ona druháčka na strednej. Odkedy tam šla, čoraz väčšmi sa mi vzďaľovala. Chýbala mi. Aj vymyslené svety, do ktorých sme spoločne unikali. Ale v tú noc v aute sme boli spolu znova len my dve. Pustila Heart-Shaped Box. Nikdy predtým som nič také nepočula.

May sa ku mne otočila: „Páči sa ti to?“ Akoby mi tou piesňou otvorila dvere do svojho nového sveta a pozývala ma doň. Zmohla som sa iba na prikývnutie. Bol to svet plný pocitov a doteraz neviem, akými slovami ho opísať.

Neskôr sme ťa počúvali zas. Pustila som In Utero a zavrela oči. Prehrala som si to hádam aj tisíckrát. Neviem to vysvetliť, keď však počúvam tvoje piesne, mám pocit, že môj život dáva zmysel.

May v apríli zomrela a odvtedy akoby som mala mozog v nejakej bubline. Nevedela som odpovedať na otázky rodičov, takže som, skrátka, na chvíľu prestala hovoriť. A nakoniec nerozprával nikto, aspoň nie o nej. Smútok vraj ľudí zbližuje. Je to mýtus. Všetci sme sa utiahli na vlastné ostrovy – ocko doma, mama do bytu, kam sa pred pár rokmi odsťahovala, a ja som sa mlčky presúvala z miesta na miesto. Tak ma to vzalo, že som ledva chodila do školy.

Ocko sa napokon vrátil k sledovaniu bejzbalových zápasov a do práce v Rhodes Construction a mama dva mesiace nato odišla na ranč kdesi v Kalifornii. Možno ju naštvalo, že som jej neprezradila, čo sa stalo. Ale to som nedokázala povedať nikomu.

V lete som vyhľadávala na internete články, fotky alebo nejaké príbehy, ktoré by nahradili ten, čo mi bežal v hlave ako nekonečný film. V nekrológu sa hovorilo o May ako o nádhernom mladom dievčati a vynikajúcej študentke, ktorú jej rodina zbožňovala.

Narazila som len na jediný novinový článok s názvom Tragická smrť tínedžerky. Dopĺňali ho fotky kvetov a vecí, ktoré nechali pri moste nejaké decká z jej školy, a jej fotka z ročenky, na ktorej sa usmievala. Vlasy jej žiarili a dívala sa priamo na nás.

Hádam mi pomôžeš zistiť, ako znova otvoriť dvere do nového sveta. Ešte stále som si nenašla žiadnych kamošov. Vlastne som za celý týždeň a pol sotva s niekým prehovorila, okrem „tu“ počas prezentácie. A ešte som sa spýtala sekretárky, ako sa dostanem do triedy. Na angličtine som si všimla jedno dievča, volá sa Natalie. Na rukách má tetovania. A nie hocijaké tuctové srdiečka, ale celú lúku s nejakými postavami, dievčatami a so stromami, ktoré pôsobia ako ozajstné. Nosí dva vrkoče, ktoré jej siahajú až po pás, a má dokonale hladkú tmavú pokožku. Oči má rozdielnej farby – jedno takmer čierne, druhé zelené. Včera mi poslala lístok so smajlíkom. Asi skúsim ísť s ňou na obed.

Keď všetci stoja v rade na obed, akoby patrili k sebe. Aj ja by som tam chcela byť s nimi. No nemám peniaze. Nechcem ich od ocka drankať, lebo zakaždým ho to stresuje, a nemôžem si ich pýtať ani od tety Amy, lebo ona si zas myslí, že sa uspokojím s jej kaizerkami. Tak zbieram pence, ktoré nájdem na zemi, alebo štvrťdoláre z pokazeného automatu na sódu. Včera som si vzala päťdesiat centov z tetinho toaletného stolíka. Mala som z toho zlý pocit. No stačilo mi to na sušienky s arašidovým maslom.

Všetko bolo super. Stáť v rade s ostatnými. Aj neznáme dievča predo mnou s kučeravými ryšavými vlasmi, ktoré asi nemala také od prírody. A páčil sa mi aj takmer nečujný zvuk po otvorení plastového vrecúška. Vychutnávala som si každé zahryznutie a chrumkanie sušienky drobiacej sa pod zubami.

A potom sa to stalo. Práve som jedla sušienku a pozorovala Skya pomedzi padajúce lístie. Zbadal ma. Niečo hovoril a otáčal sa. Na minútu sa nám stretli pohľady, no ja som nakoniec uhla. Akoby sa mi pod kožou rozlietali žiarivé svätojánske mušky. Keď som zdvihla zrak, Sky sa na mňa stále díval. Jeho pohľad pôsobil ako tvoj hlas – ako kľúč od dverí do mojej duše, ktoré sa s vŕzganím pootvorili.

Tvoja Laurel

Milá Judy Garlandová,

napadlo mi napísať tebe, lebo môj obľúbený film je Čarodejník z krajiny Oz. Vždy som ho pozerala, keď som ležala doma chorá. Mama mi pripravila zázvorové pivo s ľadom v ružových plastových kockách a škoricovú hrianku a ty si popritom spievala Somewhere over the Rainbow.

Tvoju tvár aj hlas pozná hádam každý. Ale nie každý vie, odkiaľ si v skutočnosti pochádzala.

Predstavujem si ťa ako dievčatko, ktoré v jeden decembrový deň v meste na okraji Mohavskej púšte stepuje na javisku a spieva Zvončeky. Rýchlo si sa naučila, že potlesk je ako láska.

Predstavujem si ťa na javisku za letných nocí, počas ktorých sa ľudia ukrývajú pred horúčavou v divadle. Vystupuješ a diváci pri pohľade na teba na chvíľu zabúdajú na svoj strach. Mama aj ocko sa na teba usmievajú. Zdá sa, že tvoj spev ich robil šťastnými.

Potom sa z filmu stávajú iba čierno-biele šmuhy a premáha ťa spánok. Ocko ťa vezie domov vo veľkom aute, ktoré sa ako loď plaví po tmavom asfaltovom mori.

Smútok ľudí si porážala svojím spevom. Keď sa tvoji rodičia hádali, spievala si, až kým ti neoťaželi viečka. A keď sa nehádali, spievala si, aby si ich rozosmiala. Hlasom si spájala rodinu. Aj preto, aby ťa to nezničilo.

Mama nám kedysi potichúčky spievala uspávanku Všetci mieria do Morningtownu... Hladkala ma po vlasoch a sedela pri mne, až kým som nezaspala. Keď sa mi nedarilo zaspať, poradila mi, aby som si predstavila, ako sa v bubline vznášam nad morom. Zatvorila som oči, lietala v bubline, načúvala vlnobitiu a pozorovala lesklú vodnú hladinu. Keď bublina praskla, mamin hlas mi z diaľky vravel, aby som si vytvorila novú.

No keď sa teraz snažím predstaviť si bublinu a v nej seba, okamžite praskne. Preto musím otvoriť oči skôr, ako sa to stane. Mama je príliš smutná a nedokáže sa o mňa starať. S ockom sa rozviedli krátko predtým, ako May nastúpila na strednú školu. O dva roky neskôr May zomrela a mama odišla do Kalifornie.

S ockom sme osameli. V každom kúte nášho domu prebýva nejaký duch. V mysli sa vraciam k časom, keď sme boli všetci spolu. Priam cítim prskanie mäsa, ktoré mama chystala na večeru. Vyzriem z okna a vidím na dvore May a seba, ako zbierame prísady do svojich rozprávkových kúziel.

Po rozvode našich sme s May každý druhý víkend bývali u mamy. No teraz bývam s tetou Amy. Aj jej dom je prázdny, ale inak. Nie je plný duchov. Je tichý, na poličkách tróni ružový porcelán a porcelánové bábiky. Aj ružové mydlá na zmývanie smútku, nachystané na obdobie, keď ich bude naozaj treba. Práve jedno používame.

Teraz hľadím z okna spod ružovej prešívanej prikrývky v jednej z tých chladných izieb a nachádzam prvú hviezdu.

Kiežby si mi prezradila, kde si teraz. Viem, že už nie si na tomto svete, ale podľa mňa v človeku musí byť niečo, čo sa len tak nevyparí. Vonku je tma a ty si niekde tam hore. Rada by som ťa pozvala dnu k sebe.

Tvoja Laurel

Milá Elizabeth Bishopová,

chcela by som ti porozprávať o tom, čo sa dnes na angličtine prihodilo. Čítali sme tvoju báseň a prvýkrát som prehovorila nahlas pred celou triedou. Som na strednej už dva týždne a zatiaľ som väčšinou iba hľadela z okna a pozorovala roztrasené osiky a vtáky, poletujúce pomedzi telefónne drôty. Myslela som na Skya a uvažovala, čo sa mu pri mojom mene vybaví. Zdvihla som zrak. Vtáky mi narážali do hrude.

Pani Busterová ma prebodávala pohľadom. „Laurel. Prečítaš nám to?“

Ani som nevedela, na ktorej strane sme. Mala som úplne prázdnu myseľ. Ale potom sa ku mne naklonila Natalie a pretočila mi stranu na správnu báseň. Začínala sa takto:

Umenie strát sa zvláda normálne;

v žití je mnohé stratám napospas

a nie je to nič katastrofálne.

Najprv som dosť znervóznela. Ale ako som čítala, vnímala som slová a razom som ich pochopila.

Rýchlosť a dosah strát ťa ovládne:

mená či miesta, čo si poznal raz,

či chcel ta ísť. Nič katastrofálne.

Strácaj ďalej a viac: nesnaž sa nájsť

miesta, mená a kde bol vlastne cieľ

tvojich ciest. Nič z toho nesvedčí o nešťastí.

Mamin šperk je preč. Bager znova tne

do domov v susedstve, hneď vedľa nás.

Umenie strát sa zvláda normálne.

Dve moje mestá, strata snov, ach, nie!

A moje ríše, moria plné krás!

Bolí to. No nič katastrofálne.

– Aj teba strácam (gestá, drahý hlas).

Nebudem klamať. Je už raz tak –

umenie strát sa zvláda normálne,

hoci sa (napíš to!) zdá katastrofálne.*

* Preložila Jana Kantorová-Báliková

Báseň mnou otriasla a asi sa mi to prejavilo aj na hlase.

V triede zavládlo hrobové ticho.

Pani Busterová na nás upierala zrak: „Čo si o tom myslíte?“

Natalie ma prebehla pohľadom. Asi jej bolo trápne, že všetci sa dívali na mňa a nie na pani Busterovú. Preto rýchlo zdvihla ruku a vyhlásila: „Mýli sa. Nie je ľahké niečo stratiť.“ Pohľady sa presunuli zo mňa na Natalie.

Tentoraz bola na rade pani Busterová: „Prečo sa niektoré veci strácajú ťažšie než iné?“

Natalie si vzdychla, akoby to bolo očividné: „Jasné, že pre lásku. Čím viac niečo milujeme, tým ťažšie sa toho vzdávame.“

Ruka mi vystrelila skôr, ako som si to uvedomila. „Keď človek stratí niečo, čo je mu blízke, akoby stratil sám seba. Preto je pre poetku dokonca ťažké položiť myšlienky na papier. Akoby zabudla, ako sa to robí. Lebo už ani nevie, kým je.“

Všetky oči sa upreli znova na mňa, ale, našťastie, zazvonilo.

Čo najrýchlejšie som si spratala veci. Zazrela som Natalie, tuším na mňa čakala. Možno sa ma dnes spýta, či nepôjdem s ňou na obed. Už by som nemusela sedieť na múriku.

No pani Busterová to prekazila: „Laurel, mohla by som sa s tebou porozprávať?“ Nahnevalo ma to, lebo Natalie odišla. Presunula som sa ku katedre. Začala: „Ako sa máš?“

Ešte stále som mala vlhké dlane zo svojho vystúpenia pred triedou. „Hm, fajn.“

„Všimla som si, že si neodovzdala úlohu. Ten list.“

Hypnotizovala som odraz svetla na podlahe a zamrmlala popod nos: „Och, hej. Prepáčte. Ešte som to nedokončila.“

„V poriadku. Máš čas. Ale bola by som rada, keby si mi to odovzdala do ďalšieho týždňa.“

Prikývla som.

Potom dodala: „Laurel, ak by si sa potrebovala s niekým porozprávať...“

Bezvýrazne som sa na ňu zahľadela.

„Kedysi som učila na Sandii,“ pokračovala opatrne. „V prvom ročníku som učila May angličtinu.“

Zamrela som a obchádzali ma mdloby. Rátala som s tým, že tu o tom nikto nevie alebo aspoň o tom nikto nebude hovoriť. Ale teraz na mňa pani Busterová civela, akoby som jej mala objasniť obrovskú záhadu. To teda nie.

Nakoniec to uzavrela: „Bolo to výnimočné dievča.“ Prehltla som. „Hej,“ vysúkala som zo seba a vypochodovala z triedy.

Hluk na chodbe sa zmenil na ohlušujúce zurčanie riavy. Keby som zavrela oči, odplávala by som na nej do neznáma.

Tvoja Laurel

Milý River Phoenix,

Maina izba je nedotknutá, ostala taká, ako keď tu bola. Ibaže dvere sú zavreté a spoza nich nevychádza žiadny zvuk. Občas v noci precitnem zo sna a zdá sa mi, že počujem jej kroky, ako sa zakráda domov. Srdce mi od vzrušenia bije a posadím sa, no potom mi to dôjde.

Keď sa mi nedarí zaspať, vstanem a po špičkách prejdem k jej izbe. Stisnem kľučku, pomaličky otvorím dvere, aby ani nevrzli, a vojdem dnu. Akoby nikdy neodišla. Je to tu rovnaké, ako keď sme sa v ten večer vybrali do kina. Vezmem dve sponky z komody a zapnem si ich. Potom ich uložím do tej istej polohy. Vedľa je takmer prázdny flakónik parfumu a žiarivý rúž, ktorý tam nikdy nebol, keď bola May preč, a vždy tam bol, keď sa vrátila. Na poličke sú zoradené slnečné okuliare v tvare srdca, sviečky, mušle, úlomky hornín, v ktorých sa ukrývajú kryštály. Ľahnem si na jej posteľ, pohľadom prechádzam po veciach a predstavujem si, že je tu. Uprene hľadím na nástenku, na ktorej sú pripináčikmi pripnuté suché kvety, horoskopy vytrhnuté z časopisov a fotografie. Na jednej sme obe, keď sme boli malé. Sedíme s mamou vo vlaku. Ďalšia je zo školského plesu, na ktorom mala May oblečené dlhé splývavé šaty a vo vlasoch mala rovnakú ružu, aká je teraz na nástenke.

Prezerám si jej tričká s trblietkami, krátke sukne, svetre a džínsy s dierami na stehnách. Jej oblečenie je rovnako odvážne, ako bola ona.

Nad posteľou visí plagát Nirvany a vedľa tvoja podobizeň z filmu Stoj pri mne. V ústach máš cigaretu, tvoje lícne kosti pôsobia ako vytesané z kameňa a máš blond vlasy. Moja sestra ťa zbožňovala. Spomínam si, ako sme ten film videli prvýkrát. Bolo to tesne predtým, ako sa mama s ockom rozišli, a tesne predtým, ako May išla na strednú školu. Ostali sme dlho do noci hore, zababušili sa do prikrývok a chrúmali pukance, čo May nachystala. Vtedy sme ťa obe videli prvý raz. Bol si fešák. Ba viac ako fešák. Akoby sme ťa už poznali. Vo filme si sa staral o Gordieho, ktorý prišiel o staršieho brata, a ochraňoval si ho. No aj ty sám si bol zranený. Rodičia, učitelia aj všetci ostatní ťa podceňovali pre povesť tvojej rodiny. Potom si vyriekol: „Keby som tak mohol odísť niekam, kde ma nikto nepozná.“ Vtedy sa May otočila ku mne:

„Bodaj by som ho mohla zavolať k nám do obývačky. Patrí k nám, nemyslíš?“ Prikývla som.

Keď sa film skončil, May vyhlásila, že sa do teba práve zamilovala. Chcela vedieť, ako vyzeráš teraz. Sadli sme si k ockovmu počítaču a May ťa vyhľadala. Našli sme fotky, niektoré z tohto filmu, a iné, keď si bol už starší. Vyžarovala z teba zraniteľnosť i tvrdosť. A potom sme sa dočítali, že si zomrel na predávkovanie drogami. Mal si len dvadsaťtri rokov. Svet sa zastavil. Predtým si bol s nami, no zrazu sme zistili, že už nie si na tomto svete.

Keď si na to spomeniem, mám pocit, že v tú noc sa všetko zmenilo. Nedokázali sme to opísať slovami, ale akoby sme až vtedy prišli na to, čo sa môže stať s nevinnosťou. Nakoniec May vypla počítač a utrela si slzy. Vyhlásila, že pre ňu ostaneš navždy živý.

Zohnali sme si dévedéčko s týmto filmom a v to leto sme ho stále pozerali. No vždy sme to vypli ešte pred koncom, keď Gordie hovorí, že Chrisa, tvoju postavu, zabili. Nechceli sme to počuť. Videli sme ťa žiariť, pre nás si bol chlapec, ktorý dozrel na skutočného muža. Ostal si navždy dokonalý. Viem, že May je mŕtva. Rozum mi to stále pripomína, no odmietam to prijať. Stále mám pocit, že je tu so mnou. Akoby sa každú chvíľu mala vkradnúť cez okno a porozprávať mi o svojom nočnom dobrodružstve. Možno keby som sa jej väčšmi podobala, prišla by som na to, ako žiť bez nej.

Tvoja Laurel

Milá Amelia Earhartová,

spomínam si, kedy som sa o tebe dozvedela. Bolo to na základnej škole na sociológii a takmer som na teba žiarlila. Viem, že nie je správne žiarliť na niekoho, kto tragicky zahynul, ale nešlo o tvoju smrť. Závidela som ti, že si lietala a potom zmizla, že si mala možnosť vidieť svet zo vzduchu. Nebála si sa, že sa stratíš, a jednoducho si vzlietla.

Dnes ráno som strašne potrebovala aspoň kúsok tvojej odvahy. Prešli už takmer tri týždne v novej škole a to osamelé sedenie na múriku už viac neznesiem. Všetky moje šaty sú otrasné, i keď sa snažím nájsť tie najnenápadnejšie. Preto som otvorila Mayin šatník plný svetlých, odvážnych šiat. Pamätám si, ako v nich vyzerala. Ráno vždy odchádzala s batohom preveseným cez plece a zdalo sa, že okolitý svet čaká iba na ňu. Našla som šaty, ktoré si obliekla v prvý deň na strednej – ružový kašmírový sveter s nášivkou Nirvany a krátku plisovanú sukňu. Obliekla som sa. Tentoraz som zrkadlo obišla veľkým oblúkom, lebo pohľad doň by ma skôr vystrašil. Za pozornosť mi stála iba sukňa, ktorá sa mi vlnila okolo holých nôh, a predstava, ako sa v nej asi cítila May.

Cestou do školy v aute s ockom som cítila jeho pohľad. Keď zastavil pri škole, opatrne ma pochválil: „Dnes vyzeráš pekne.“

Určite spoznal Maine šaty. „Dík, ocko,“ to bolo všetko, čo som zo seba dostala. Pousmiala som sa a vyskočila z auta.

Cez obed som vyšla z jedálne na dvor. Všetci boli spolu a vyžarovalo z nich šťastie, akoby hrali v rovnakom filme.

Zbadala som Natalie spolu s tou nápadnou červenovláskou. Sedeli pri stole uprostred davu. Nejedli nič, iba sŕkali džúsy. Natalie mala vlasy spletené do vrkočov a v tričku s obrázkom Batmana, ktoré jej tesne obopínalo hruď, vystavovala na obdiv tetovania. Červenovláska mala čiernu balerínovskú sukňu a okolo krku svetločervený šál. Pery jej rozžiaril ladiaci rúž. Neboli oblečené ako všeobecne obľúbené baby, ktoré pôsobia uhladene, ako vystrihnuté z časopisu. Ale podľa mňa boli krásne. A mohla by som k nim patriť. Vyzerali ako dievčatá, ktoré by boli aj Mainými kamarátkami. Práve odohnali chalanov, čo sa motali okolo červenovlásky.

Bytostne som túžila sadnúť si k nim. Už-už som šla za nimi, dúfajúc, že Natalie si ma všimne. Ale hneď som znervóznela a vrátila sa k múru. Vstala som a znova si sadla.

Zišlo mi na um, čo si raz povedala: „V živote by mal byť človek viac ako len pasažierom.“ Predstavila som si, ako sa vznášaš k oblohe. Myslela som na May, ako vždy ráno vybehla z domu. Pohladila som jej sveter, čo som mala na sebe, a vybrala sa k nim. Zastala som neďaleko. Obe sa skláňali a vyberali nový džús. Vycítili moju prítomnosť a zdvihli zrak. Natalie najprv na mňa fľochla. Asi si myslela, že je to ďalší chalan. No len čo ma spoznala, jej výraz zmäkol. Úporne som rozmýšľala, čo povedať, ale nič mi nenapadlo. Okolo mňa hrmeli hlasy a vo mne zívala prázdnota.

Našťastie, Natalie prelomila ticho: „Čau. Tuším chodíme spolu na angličtinu.“

„Hej,“ chopila som sa šance a sadla si na okraj lavičky.

„Som Natalie. Toto je Hannah.“

„Som Laurel.“

Hannah zdvihla zrak od džúsu: „Laurel? To je to najsuprovejšie meno.“

Natalie sa rozhovorila o „týpkoch“ v našej triede. Z toho, že tu sedím s nimi, som sa tak rozplývala od blaženosti, že v skutočnosti som ani nevnímala, čo hovorí.

Nakoniec mi pochválili sukňu, vlastne celý môj vzhľad, a opýtali sa, či s nimi po škole nepôjdem na jarmok. Nemohla som tomu uveriť. Zavolala som ockovi z nového mobilu, ktorý bol určený len na naliehavé veci (hoci teraz už viem, že nie tak celkom). Iba som mu oznámila, že baby ma volajú po škole von, aby sa nestrachoval, ak ešte nebudem doma, keď príde z práce. Vrátim sa autobusom ako zvyčajne. Rýchlo som to zo seba vysypala, aby nemal čas namietať. Teraz je matematika a nemôžem sa dočkať, kedy zazvoní. Číslice na tabuli nie sú podstatné, lebo po prvý raz po dlhom čase mám kam ísť.

Tvoja Laurel

Milá Amelia Earhartová,

keď sme prišli na jarmok, všetko bolo fajn a presne také, ako keď som bola malá – všade plno stánkov s kovbojskými klobúkmi a pomaľovanými tričkami a pomedzi ne sa vinula vôňa jedál. V žalúdkoch nám škvŕkalo a vysloviť naraz s Natalie a Hannah Umieram od hladu bolo super. Snažila som sa zapadnúť.

Postavili sme sa do radu na hranolčeky a Hannah sa pustila do flirtovania s chalanom pred nami. Mal oblečené biele tielko, vlasy ulízané dozadu a hltal ju pohľadom. Hannah priznala, že má hádam tie najrovnejšie vlasy na svete, preto si ich každý deň dôkladne natáča, aby jej tvár rámovali rozjarené červené kučery. Veľkými očami sa díva tak, akoby vždy hľadela na niečo neuveriteľné. Pery jej vlní úsmev, akoby vedela čosi, čo iní nie.

Nemala som peniaze a hútala som, ako sa z tejto šlamastiky vymotať. Nakoniec mi napadla výhovorka, že vlastne nie som až taká hladná, no keď sme sa dostali na rad, Hannah nechala toho chalana, aby za nás zaplatil. Znervózňoval ma tým, ako sa k nej nakláňal. Akoby mal niečo za lubom. Hranolčeky boli teraz naše a Hannah mu iba poďakovala. Potom nenútene odplávala, zanechajúc za sebou jeho nechápavý pohľad. Podľa mňa sa trochu predvádzala, ale na Natalie to nezapôsobilo: „Hm, priveľa gélu.“

Najedli sme sa a potom sme sa presunuli k plotu, aby sme si zapálili cigaretu. Nikdy predtým som nefajčila a ani som nevedela, ako sa to robí. No videla som May a snažila som sa ju napodobniť, ale asi to bolo vidno. Natalie sa tak hlasno rozosmiala, až z toho dostala záchvat kašľa. „Takto,“ ukázala mi, ako podržať dym v sebe a potom ho vtiahnuť do pľúc. Takto sa šlukuje? Zatočila sa mi hlava a bolo mi trochu zle. Ku koncu som sa tuším aj potácala.

Natalie a Hannah navrhli kolotoče, no ja som si nebola istá, či túžim práve po nich. Ukázali na jeden špeciálny kolotoč, ktorý bol dosť drahý. Upevnia nás do popruhov a vytiahnu do výšky, vyššie ako hocijaká budova v meste. A potom nás spustia a budeme sa vznášať ponad celý jarmok. Znova som sa vyhovárala, že som si zabudla peniaze, ale

Hannah ma upokojila, že ona má. Pár dní v týždni si privyrába ako hosteska v reštaurácii Japanese Kitchen.

„Je taká pekná,“ doplnila ju Natalie s úsmevom, „že ju zamestnali, hoci má len pätnásť.“

„Sklapni,“ zahriakla ju Hannah. „Vzali ma preto, lebo vedeli, že budem vynikajúca pracovníčka.“

Spočítala peniaze a nestačilo to. No vyhlásila, že ak budeme flirtovať s chalanom, čo prevádzkuje kolotoč, dá nám zľavu. Keď sme sa dostali na rad, srdce mi išlo vyskočiť z hrude. Pravdupovediac, aj som dúfala, že chalan na to neskočí. Ale Hannah sa snažila zo všetkých síl a zľavu nám nakoniec predsa len dal. Spomenula som si na teba, na to, aká si bola odvážna, ako sa pri tebe stávali odvážnymi aj ostatní. A znenazdajky sme stúpali nahor pripútané v kolotoči. V očakávaní voľného pádu sme si obzerali ľudí, ktorí sa nám z tejto výšky javili ako mravčeky. Aj som sa zabudla báť. Tie ľudské mravce teraz vyzerali ako ostrovčeky pokryté lesmi a plné skrytých myšlienok.

A potom nás bez varovania spustili! To bol let. Bolo to dokonalé. Prerážala som neskoré slnečné lúče, kúpala sa vo vôni pečenej kukurice, hranolčekov a koláčov a poletovala nad pestrofarebnými fliačikmi. Otvorila som ústa a mala som pocit, že mi ich vyplní všetok vzduch sveta. A toto som zažila s dievčatami, svojimi budúcimi kamarátkami.

Pozorujúc zhora neprestajne sa meniacu zem, znova si sa mi vkradla do myšlienok. Vysoká tráva sa prehýba vo vánku. Rieky sú ako dlhé prsty a opar vychádzajúci z mora sa rozplýva nad pobrežím. Keď si zmizla niekde tam dolu, stala si sa toho súčasťou.

Tvoja Laurel

Milý Kurt Cobain,

celý víkend som sa umárala, že Natalie s Hannah na mňa do pondelka zabudnú, ale dnes na angličtine mi Natalie poslala lístok so slovom týpek! Nakreslená šípka ukazovala na chalana, čo sedel vedľa mňa a kreslil si na papier s básňou nahé ženské prsia. Pozrela som sa na ňu a usmiala sa, aby vedela, že som ten vtip pochopila. Na obede ma Natalie s Hannah zavolali k sebe. Srdce mi poskočilo. Rýchlo som zahodila kaizerku a sadla si k nim. Hannah si oblizovala zvyšky syrových lupienkov z prstov a podala mi vrecúško.

Nemala som v úmysle pohľadom pátrať po Skyovi, no nakoniec som ho aj tak našla. Všimol si ma, aj moje nové kamošky. Ktovie, či aj mňa slnko tak rozžiarilo ako ich. Dúfala som, že áno, a dovolila som si naňho dlhšie hľadieť.

No Hannah ma prichytila: „Na koho tak pozeráš?“ Odvrkla som: „Na nikoho,“ ale líca mi sčerveneli a pravdepodobne poslúžili ako pravdometer.

Hannah naliehala ďalej: „Na koho? Prezraď!“

Nechcela som ohroziť naše počínajúce sa kamarátstvo, preto som prezradila: „Och. Hm, myslím, že sa volá Sky.“

Hannah ho vyhľadala pohľadom a potom povedala: „Och. Sky. Jasné. Pán Záhadný.“

„Čo tým myslíš?“

Pokrčila plecami. „Pozná ho každý a nikto. Vytvára dojem, že je obľúbený, ale nemá tu ozajstných kamošov. Prestúpil sem iba tento rok. Je tretiak. Ale inak je totálne sexi. Hneď by som ho zbalila.“

Natalie ju udrela do pleca. „Hannah!“

„Čo je?“ oborila sa. „Nepovedala som, že to aj urobím. Patrí Laurel.“

Znova som očervenela. Popod nos som poznamenala, že to teda nie.

Hannah sa obzrela ponad plece: „Zariadime, aby bol tvoj.

A teraz sa na teba pozerá.“ Overila som si to a naozaj.

Vtedy mi došlo, že toto som asi ja. Stredoškoláčka v džínsoch, ktoré som si dnes ráno sama skrátila, a v Mayinom striebristobielom tričku, ktoré sa v slnečných lúčoch ligotalo. Akoby ma soundtrack neviditeľnej kapely uvádzal do nového života. V hlave mi znela tvoja pieseň. Cítila sa takto aj May, keď bola na strednej? Určite, lebo toto bola jej hudba. Všetky piesne, ktoré sme spolu počúvali, zazneli naraz ako zbor. Svet, v ktorom mi unikala, bol náhle tu. Odtrhla som zrak od Skya, ktorý sa na mňa stále díval, a otočila svoju červenú tvár k Natalie a Hannah. Z plného hrdla som sa zasmiala, vedomá si svojho tajného ja. Ahoj, ahoj, ahoj.

Tvoja Laurel

Milý Kurt,

Maine šaty sú určite kúzelné, lebo odkedy ich nosím, udalosti nabrali spád. Celý týždeň som chodila na obed s Natalie a Hannah. Dnes, v piatok, som kráčala po chodbe na biológiu a sledovala pruhy svetla na podlahe. Náhle som zdvihla zrak. Takmer sme sa zrazili. Bol to on. Sky. A na dosah ruky.

Upozornil ma: „Haló. Čo je?“ Jeho škrípavý hlas mi znel ako rajská hudba.

Hútala som, čo povedať. Otázka Čo je? je dosť všeobecná.

Ako na ňu reagovať? Jedine Nič. No práve toto sa mi nevidelo, lebo v skutočnosti sa toho dialo veľa.

Spustila som: „Minule som ťa videla.“ Každé slovo sťaby kameň padalo na dno jazera.

Prikývol a naklonil hlavu. Akoby ma žmýkal zo svojich pamäťových buniek.

„Som Laurel,“ predstavila som sa.

„Sky,“ usmial sa.

Takmer zo mňa vyletelo Ja viem, ale hryzla som si do jazyka. Keď som napokon na neho zaostrila zrak, všimla som si, že má na sebe tričko s obrázkom Nirvany. Super. Nadhodila som: „Zbožňujem Kurta Cobaina.“

„Hej? A ktorý je tvoj obľúbený album?“

„In Utero.“

„Súhlas. Iní povedia Nevermind. Z toho je hneď jasné, že ho vôbec nepoznajú.“

Pousmiala som sa a rýchlo hľadala niečo, čím udržať konverzáciu. „Hej. Páči sa mi, ako... ako Kurt znie. Akoby explodoval.“ Fakt som to vyslovila nahlas?

Sky iba prikývol, asi presne vedel, o čom hovorím. Hľadel na mňa, akoby sa ma chcel dotknúť. V rozpakoch som si poťahovala Maino priliehavé oranžové tričko. Pokožka mi horela. Musela som vypadnúť skôr, ako vzplaniem.

„Práve idem na biológiu.“

„Okej,“ povedal Sky. „Hádam sa niekedy uvidíme.“ Prikývla som a s búšiacim srdcom odišla. Hlavne sa neotočiť. Ale aj tak som to urobila. Hľadel za mnou a v očiach sa mu niečo zablyslo – asi to, čo vo mne vidí.

Zatiaľ čo pán Smith na hodine rečnil o kovalentnej väzbe, v hlave som si donekonečna prehrávala tú náhodu a zakaždým som si všimla niečo iné. Napríklad Skyov napoly vyhrnutý rukáv. Alebo zježené chlpy na bicepsoch. Alebo pehu na očnom viečku. Hannah spomínala, že sem prestúpil. Odkiaľ sem prišiel? Bol už predtým zamilovaný?

Tvoja Laurel

Milá Amy Winehousová,

zišlo mi na um, ako sa raz May v noci vrátila zo svojich potuliek, vošla do mojej izby, ľahla si ku mne a zašepkala: „Toto musíš počuť!“ Dala mi slúchadlá na uši a hodila sa na vankúš. Po prvý raz som počula tvoj hlas. Spievala si Vraciam sa do temnoty. Tóny zneli žiarivo a sladko, ale pod tým driemalo zranenie – i keď sa to v skutočnosti nedalo tak ľahko rozoznať. Vyjadrovala si toľko pocitov naraz. Podľa mňa tie slová vychádzali z tvojho skutočného ja. Boli pravdivé.

Ukázalo sa, že aj moja nová kamoška Hannah ťa priam zbožňuje. S Hannah chodíme spolu na telesnú, no ona si vždy zabudne úbor. Odkedy sme pred dvoma týždňami boli spolu na jarmoku, veľakrát som predstierala, že som si ho zabudla aj ja, hoci som ho mala. Takto sme sa mohli prechádzať po bežeckej dráhe a namiesto hrania kikbalu alebo bedmintonu, alebo hocičoho iného s ostatnými sme klebetili. Hannah chce byť speváčka a občas, keď sa prechádzame po dráhe, mi spieva tvoje piesne. Jej obľúbené sú Stronger Than Me, You Know I’m No Good a, samozrejme, Rehab. Najradšej má časť, v ktorej spievaš nie, nie, nie, pričom potriasa červenými kučerami. Ani Hannah, podobne ako ty, nechce, aby ju niekto ovládal.

Hannah je navonok smelá, no ty vieš, že je to len póza, ktorou zakrýva tajomstvá.

Je to kráska, čo si každého chalana omotá okolo prsta, ale nespráva sa tak. Skôr chce nájsť samu seba. Hoci vždy má minimálne jedného frajera, ba niekedy aj dvoch naraz.

Hannah prezradila, že jej rodičia zomreli, keď bola ešte maličká, takže s bratom skončili u tety v Arizone. No jej brat mal v škole nejaké problémy, preto ich teta poslala k starým rodičom.

Keď sa sem Hannah ako siedmačka presťahovala, chodila s jedným z najpopulárnejších ôsmakov, čo hrali futbal. Potom chodila s ďalším a ďalším, a keď bola ôsmačka, začala si s pár chalanmi zo strednej. Hoci Hannah sa mohla na novej základnej škole kamarátiť s kýmkoľvek, dokonca aj s triednymi „primadonami“, vybrala si Natalie, lebo ona „to chápe“.

„Čo myslíš tým ,to‘?“ čudovala som sa.

Hannah pokrčila plecami. „To, že si iná a nechceš, aby o tom niekto vedel. Natalie môže u mňa prespať a nebude jej pripadať čudné, že zbožňujem svojho koňa a žijem s takmer hluchými starými rodičmi, ani to, že mám nepríjemného, ukričaného brata.“

Hannah mi povedala aj o chalanovi menom Kasey, s ktorým teraz chodí. Spoznali sa v jej práci v Japanese Kitchen, keď tam bol s partiou kamošov oslavovať niečie narodeniny (je to fajn miesto na oslavy narodenín, lebo kuchár varí rovno pred vami a pri stole predvádza rôzne kúsky s ohňom). Kasey študuje na univerzite, preto je čudné, že sa zapodieva takou mladou babou. Som z toho trochu nervózna aj kvôli Paulovi, staršiemu chalanovi, s ktorým chodila May. Keď som sa opýtala Hannah, prečo randí s vysokoškolákom, odbila ma smiechom: „Jednoducho som vyspelá.“

Podľa mňa ju má Kasey naozaj rád, lebo jej posiela kvety – jej obľúbené červené tulipány. Rada s nimi v škole machruje. Riaditeľku školy, pani Weinerovú, už otravuje, že jej chodia do kancelárie zásielky pre Hannah, ale ona sa vyhovára, že kvety sú od jej uja. Vraj ich má zaniesť chorej babke. Riaditeľka sa pýta, prečo ich teda jednoducho nepošle priamo k nej domov, a Hannah na to, že preto, lebo tam nikto neotvára dvere, takže by na slnku zvädli. Riaditeľke je jasné, že Hannah klame, ale nemôže s tým nič urobiť, lebo Hannahina babka je chorá a dedko zas takmer hluchý. Sotva by chápal, na čo sa mu riaditeľka sťažuje, a pravdepodobne by aj tak nemal silu niečo s tým urobiť. Hannah si teda naďalej veselo prenáša kvety od Kaseyho z triedy do triedy. Vždy ich položí na lavicu a schováva sa za ne, aby ju nebolo vidno. Nakláňa sa k Natalie a strúha bláznivé grimasy.

Natalie asi neznáša kvety a hlavne jej je proti srsti, že Hannah ich dostáva. Lebo vždy hovorí, ako neverí kvetom a podobným somarinám. Nie som si istá, či je to celkom pravda, lebo na výtvarnej kreslí pre Hannah tulipány. Natalie mi ich na ďalší deň po škole ukázala, ale zaprisahala ma, aby som to Hannah neprezradila. Má to byť prekvapenie. Natalie naozaj pekne kreslí. Už prvý lupienok tulipánu má nespočetne veľa farebných odtieňov.

Tento týždeň bývam u ocka a to znamená, že zvyčajne chodím zo školy domov autobusom, lebo ocko pracuje dlho a nemôže ísť po mňa. Dnes som nešla rovno domov, ale s Natalie a Hannah sme zakotvili vo fast foode Dairy Queen. Cestou tam sa Natalie a Hannah stále chceli pretekať s ľuďmi. Najprv ma to desilo. Pripomínala som si, aby som prekonala svoj strach, tak ako som sa to naučila, keď som bola vonku s May. A potom som utekala fakt rýchlo. Baby som zakaždým predbehla. O pár blokov ďalej ma s krikom a chichotom dostihli. Pridala som sa k nim, šťastná, že som jedna z nich.

Hannah nám kúpila zmrzlinu (asi bola hrdá, že na to má) a potom musela ísť do práce. Do školy často meškala, no do práce vždy prichádzala načas. Pred odchodom ešte pripomenula, že zajtra, čiže v piatok, prespí u Natalie, a vyhlásila, že by som mala ísť tiež. Veľmi ma to potešilo, lebo to znamenalo, že sa stávame skutočnými kamoškami.

Ocko sa vrátil z práce pár minút po mojom príchode. Pracuje v Rhodes Construction, opravuje poškodené základy domov alebo niečo také. Keď sme boli s May malé, vleteli sme mu do náručia vždy, keď sa objavil vo dverách. Zbožňovala som, keď bol spotený a špinavý, akoby zažil nejaké dobrodružstvo. Mama chystala večeru a po dome sa niesla vôňa vyprážaného mäsa a čili. Bola super kuchárka, ako hovorieval ocko. Starostlivo pridávala ingrediencie a priebežne ochutnávala. Všetko bolo dokonale skombinované.

Ale život taký nie je. Človek si nemôže byť istý tým, ako vypáli, dokonca ani vtedy, keď všetko robí správne. Všetko sa mení, najmä život. Z ocka vždy po práci sršala sila. Teraz vyzerá unavený, akoby ho prešiel buldozér. S May sme sa ako malé po ňom často šplhali. Ale teraz sa skôr bojím, že ak sa k nemu príliš priblížim, zakopnem a rozlejem všetok smútok, ktorý ukrýva v sebe.

Rád vystrájal kanadské žartíky, napríklad zamieňal soľ s cukrom (robil to tak často, až sme si na to zvykli a najprv sme si trochu vysypali do dlane a olízali, aby sme zistili, čo to naozaj je). Mamu to hnevalo, ale s May sme sa na tom bavili. Cez víkendy skrýval budík pod vankúš na gauči alebo aj inde, a keď začal ráno vyzváňať, prevrátili sme dom hore nohami. Inokedy urobil do jabĺk diery a strčil do nich gumené červíky. Toto bol náš obľúbený kúsok, lebo to znamenalo cukrík. Už to nerobí, ale ešte vždy ma po príchode pobozká na čelo. Potom sa ma opýta, aký som mala deň, akoby to bola povinná jazda, a ja sa zase pokúšam znieť optimisticky.

Na večeru som dnes zohriala v mikrovlnke makaróny so syrom a naše obľúbené malé hotdogy. V mrazničke máme ešte jedlo z Mainho karu takmer spred šiestich mesiacov, ale nemyslím, že by niekto z nás mal naň chuť.

„Takže už máš kamošky?“ zaujímal sa ocko.

„Áno,“ usmiala som sa.

„To je skvelé,“ zhodnotil.

„Vlastne som sa ťa chcela opýtať, či môžem zajtra prespať u svojej kamošky Natalie.“

Ocko chvíľu váhal a ja som si pod stolom prekrížila prsty. Nakoniec mi to dovolil: „Iste, Laurel.“ Odmlčal sa a potom dodal: „Nechcem, aby si sa tu otravovala so mnou.“

Potom zapol bejzbal – je fanúšikom Cubs, lebo vyrastal v Iowe, neďaleko ich farmy. Pozerala som s ním a zároveň som si robila úlohy. Ocko mi kedysi dával prednášky v zmysle „bejzbal je ako život“, ale už to nerobí. Teraz sme len mlčky sledovali obrazovku. Niektoré veci sú už príliš smutné na to, aby sa dali vysvetliť na príklade vyautovania pri plných métach.

Tvoja Laurel

Koniec ukážky

Table of Contents

Start