Randall Munroe WHAT IF

Copyright © 2014 by xkcd Inc.

All rights reserved.

Translation © 2015 by Zora Ličková Jacket design © by Patrick Barry

Jacket illustrations courtesy of the author Book design © by Christina Gleason

Lyrics from „If I Didn’t Have You“ © 2011 by Tim Minchin Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu What if ? (Houghton Mifflin Harcourt, New York 2014) preložila Zora Ličková.

Redigoval Štefan Greňa.

Obálku podľa originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 811. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4459-7

DEMENTI

Neskúšajte doma nič z toho, čo sa dozviete v tejto knihe! Jej autor je internetový karikaturista, nie odborník na zdravie či bezpečnosť. Páči sa mu, keď niečo horí či vybuchuje, čo však znamená, že mu nejde výlučne o vaše dobro. Vydavateľ aj autor odmietajú akúkoľvek zodpovednosť za škodlivé účinky priamo či nepriamo vyplývajúce z informácií obsiahnutých v tejto knihe.

ÚVOD

TÁTO KNIHA JE zbierkou odpovedí na hypotetické otázky.

S týmito otázkami sa ľudia na mňa obracajú prostredníctvom webovej stránky, ktorá slúži akoby poradňa magorom zažraným do vedy. Okrem toho na nej tvorím webový komiks xkcd kresbami z jednoduchých čiar.

Kreslenie komiksov nebola moja pôvodná parketa. Vyštudoval som fyziku a po promócii som sa venoval robotike v NASA. Odtiaľ som odišiel, aby som mohol kresliť komiksy na plný úväzok, ale môj záujem o vedu a matematiku trvá aj naďalej. Našiel som si nový spôsob sebarealizácie: odpovedám na internetové čudesné – a občas aj znepokojivé – otázky. V tejto knihe som zhromaždil moje obľúbené odpovede na otázky z tejto webovej stránky a pridal som do nej aj zopár nových otázok, na ktoré tu odpovedám prvýkrát.

Pokiaľ mi pamäť siaha, vždy som používal matematiku pri pokusoch odpovedať na zvláštne otázky. Keď som mal päť rokov, viedol som s mamou rozhovor, ktorý zapísala a uložila do fotoalbumu. Len čo sa dopočula, že píšem túto knihu, vyhľadala ten prepis a poslala mi ho. Nasleduje doslovná reprodukcia jej 25 rokov starého zápisu na zdrape papiera:

Randall:     Je v našom dome viac mäkkých, alebo tvrdých vecí?

Julie:     Neviem.

Randall:     A čo na svete?

Julie:     Neviem.

Randall: Nuž, v každom dome sú tri či štyri vankúše, však?

Julie:     Tak je.

Randall: A v každom dome je asi 15 magnetov, však?

Julie:     Hádam hej.

Randall: Takže 15 plus 3 alebo 4, povedzme 4, sa rovná 19, však?

Julie:     Tak je.

Randall: Takže zrejme existujú 3 miliardy mäkkých vecí a... 5 miliárd tvrdých vecí. Ktorých je teda viac?

Julie:     Povedala by som, že tých tvrdých.

Dodnes netuším, kde som vzal tie „tri miliardy“ a tých „päť miliárd“. Jasné, že som vtedy ešte nechápal, ako sa to počíta.

V matematike som sa rokmi trošku zlepšil, ale môj dôvod, prečo sa zaoberám matematikou, je rovnaký, ako keď som mal päť – chcem sa dopracovať k odpovediam na otázky.

Hovorí sa, že neexistujú hlúpe otázky. Očividne to nie je pravda. Napríklad si myslím, že moja otázka o tvrdých a mäkkých veciach je poriadne uletená. Ukazuje sa však, že v snahe o dôkladnú odpoveď na hlúpu otázku sa človek dopátra k mnohým zaujímavostiam.

Ešte vždy neviem, či je na svete viac mäkkých, alebo tvrdých vecí, ale v priebehu rokov som pozisťoval veľa všelijakých iných zaujímavostí. A teraz už nasleduje to naj-naj, čo som zozbieral počas tejto svojej púte.

RANDALL MUNROE

Čo keby?

GLOBÁLNA VETERNÁ SMRŠŤ

OTÁZKA: Čo by sa stalo, keby sa Zem a všetky objekty na nej odrazu prestali otáčať, ale atmosféra by si zachovala svoje zrýchlenie?

– Andrew Brown

ODPOVEĎ: SKORO VŠETCI ĽUDIA BY ZAHYNULI.

Potom by to začalo byť zaujímavé.

V oblasti rovníka sa zemský povrch pohybuje vzhľadom na zemskú os rýchlosťou asi 470 metrov za sekundu – čo je o čosi viac ako tisíc míľ za hodinu. Keby Zem odrazu zastala a prúdenie vzduchu nie, náhle by sa rozpútal víchor s rýchlosťou tisíc míľ za hodinu.

Smršť by bola síce najprudšia na rovníku, ale všetko živé v oblasti medzi 42 uhlom severnej šírky a 42 uhlom južnej šírky (kde žije asi 85 percent svetovej populácie) by náhle zažívalo vietor nadzvukovej rýchlosti.

Najprudšie vetry by trvali pri zemskom povrchu iba niekoľko minút – trením o zem by sa totiž spomalili. No aj tých zopár minút by fakticky stačilo na to, aby zo všetkých ľudských stavieb zostali len ruiny.

Môj domov v Bostone sa nachádza dosť ďaleko na severe, vďaka čomu by sa o chlp ocitol mimo zóny spustošenej vetrom nadzvukovej rýchlosti. No i tak by tam duli vetry dvakrát silnejšie ako pri najsilnejších tornádach. Všetky budovy, od chatrných prístreškov až po mrakodrapy, by zrovnalo so zemou, povytŕhalo zo základov, zostali by po nich iba rozvaliny.

Pri póloch by boli vetry síce miernejšie, no žiadne ľudské sídla nie sú dostatočne ďaleko od rovníka, aby unikli skaze. Longyearbyen na špicberskom ostrove Svalbard v Nórsku – najväčšie mesto na našej planéte nachádzajúce sa na najvyššej zemepisnej šírke – by nivočili vetry rovnakej sily ako najsilnejšie tropické cyklóny na planéte.

Ak sa chystáte čosi také niekde prečkať, medzi mestá, ktoré by na to asi najlepšie vyhovovali, patria Helsinki vo Fínsku. Hoci Helsinki sa nenachádzajú dosť vysoko na severe (o čosi vyššie ako na 60. stupni severnej šírky), aby ich vetry nerozmetali, v skalnom podklade pod Helsinkami je vybudovaná dômyselná sieť tunelov spolu s podzemným nákupným centrom, hokejovým klziskom, plaveckým areálom a ďalšími spoločenskými zariadeniami.

Ani jedna budova by nezostala ušetrená. Dokonca ani budovy vystužené proti vetrom by neminula pohroma. Komik Ron White sa raz takto nie náhodou vyjadril o hurikánoch: „Nejde ani tak o to, že fúka vietor, ale skôr o to, čo fúka.“

Dajme tomu, že ste v masívnom bunkri skonštruovanom z materiálu, ktorý vydrží vetry fičiace rýchlosťou tisíc míľ za hodinu.

Ako fajn, ste v suchu... keby ste v bunkri boli iba vy. Ibaže, bohužiaľ, máte zrejme aj susedov. Keby sa schovávali v horšie ukotvenom bunkri v dráhe vetra, váš bunker by musel ustáť náraz susedného bunkra letiaceho rýchlosťou tisíc míľ za hodinu.

Ľudstvo by však nevymrelo.1 Nad povrchom zeme by prežilo veľmi málo ľudí. Lietajúce trosky by rozdrvili na cimpr-campr všetko, čo by nebolo vystužené ako atómové zariadenia. Veľa ľudí by však bez problémov prežilo pod zemským povrchom. Keby ste sa v čase takejto smršte práve nachádzali v hlbokom suteréne (alebo ešte lepšie v tuneli metra), mali by ste dobrú šancu prežiť.

A našli by sa aj ďalší šťastlivci, čo by to prežili. Desiatky vedcov a administratívni pracovníci na Amundsenovej–Scottovej výskumnej stanici na južnom póle by boli pred takýmito vetrami v bezpečí. Prvou známkou ťažkostí z ich pohľadu by bolo, že vonkajší svet by sa im z ničoho nič odmlčal.

Záhadné ticho by pravdepodobne na chvíľu zaujalo ich pozornosť, ale nakoniec by si voľakto všimol čosi prazvláštne:

Ovzdušie

Po stíšení vetrov na povrchu by sa začali diať ešte prapodivnejšie veci. Prudké poryvy vetra by vystriedalo pekelné teplo. Za normálnych okolností kinetická energia ženúceho sa vetra je primalá, a teda zanedbateľná, toto by však nebol obyčajný vietor. Vzdušná masa rútiaca sa k búrlivému zavŕšeniu by sa nadmieru rozohriala.

Nad súšou by to viedlo k zvyšovaniu teplôt až k páľave a vo vlhkých oblastiach by to vyvolalo celoplošné búrky.

Vietor preháňajúci sa nad oceánmi by zároveň rozvíril a trieštil povrchovú vrstvu vody. Nakrátko by oceán vlastne ani nemal povrch – nedalo by sa odlíšiť, kde končí vodná triešť a kde začína more.

Oceány sú chladné. Pod tenkou povrchovou vrstvou mávajú pomerne stálu teplotu 4 °C. Víchor by čeril studenú vodu z hlbín. V dôsledku prívalu studenej vodnej triešte do rozpáleného vzduchu by vznikol na Zemi nevídaný druh počasia, akási búrlivá zmes vetra, vodnej triešte a hmly, vyznačujúca sa prudkými teplotnými zmenami.

Následkom vystúpenia spodných vôd oceánu na hladinu by sa rozbujnel život, lebo čerstvé živiny by zaplavili horné vrstvy. Súčasne by došlo k obrovskému úhynu rýb, krabov, morských korytnačiek a ďalších živočíchov neschopných prispôsobiť sa vodám z hlbín s nízkym obsahom kyslíka. Akýmkoľvek živočíchom, ktoré potrebujú dýchať – napríklad veľrybám a delfínom –, by dalo poriadne zabrať, aby prežili v rozbúrených vodách na pomedzí mora a vzduchu.

Obrovské vlny by sa valili po zemeguli z východu na západ. Všetky východne orientované pobrežia by zmietali najväčšie nápory búrok, aké kedy svet zažil. Oslepujúci mrak vodnej triešte od mora by prudko bičoval vnútrozemie a za ním by sa ako cunami valila rozbúrená, rozvírená vodná stena. Na niektorých miestach by vlny vtrhli mnoho míľ do vnútrozemia.

Veterné smršte by vymrštili do atmosféry ohromné množstvá prachu a sutiny. Nad studeným povrchom oceánov by sa súbežne formovala hustá pokrývka hmly. Za normálnych okolností by to vyvolalo prudký celosvetový pokles teplôt. A aj by klesli.

Aspoň na jednom konci zemegule.

Keby sa Zem prestala otáčať, ukončil by sa normálny cyklus striedania dňa a noci. Slnko by celkom neprestalo prechádzať po oblohe, ale namiesto toho, aby vychádzalo a zapadalo raz denne, vychádzalo a zapadalo by raz do roka.

Deň aj noc by trvali šesť mesiacov, dokonca aj na rovníku. Na strane, kde by bol deň, by sa zemský povrch pražil pod neustávajúcimi slnečnými lúčmi, zatiaľ čo na nočnej strane by teplota prudko poklesla. Prúdenie vzdušno-vodných más na dennej strane by vyvolávalo masívne búrky v oblastiach priamo vystavených slnečnému žiareniu.2

Istým spôsobom by Zem pripomínala jednu zo slapových exoplanét, ktoré sa bežne vyskytujú v zóne obsadenej červenými trpasličími hviezdami. Prirovnanie k Venuši vo veľmi ranej fáze vývoja by však bolo zrejme priliehavejšie. V dôsledku otáčania Venuša – rovnako ako naša Zem po zastavení – je celé mesiace nepretržite natočená tou istou stranou povrchu k Slnku. Jej hustá atmosféra však rýchlo cirkuluje, v dôsledku čoho tam na dennej aj nočnej strane býva približne rovnaká teplota.

Aj keby sa dĺžka dňa a noci menila, dĺžka mesiaca by sa nezmenila! Mesiac by sa totiž neprestal otáčať okolo Zeme. Keďže by sa však bez otáčania Zeme nesýtila jeho slapová energia, Mesiac by prestalo unášať od Zeme (ako je tomu v súčasnosti) a začalo by ho pomaly priťahovať späť k nám.

Mesiac, náš verný spoločník, by vlastne pôsobil proti škodám vzniknutým v prípade naplnenia Andrewovho scenára. Momentálne sa Zem otáča rýchlejšie ako Mesiac a zemské slapové sily (príliv a odliv) spomaľujú otáčanie Zeme a odtláčajú Mesiac od nás.3 Keby sme sa prestali otáčať, prestalo by unášať Mesiac od nás. Už by nás nespomaľoval, naopak, jeho slapové pohyby by Zem opäť rozhýbali. Nenápadne, celkom pozvoľne by tak gravitačné sily Mesiaca strhli našu planétu...

... a Zem by sa začala opäť točiť

1  Teda aspoň nie ihneď.

2   I keď bez Coriolisovej sily nám zostáva iba hádať, ktorým smerom by sa otáčali.

3   Vysvetlenie, prečo k tomu dochádza, nájdete v stati „Leap Seconds“ (Prestupné sekundy)

na http://what-if.xkcd.com/26. Pozn. prekl.: Prestupné sekundy sa pridávajú ku koordinovanému svetovému času, aby sa v časomiere vykompenzovalo spomaľovanie rotácie Zeme.

RELATIVISTICKÝ BEJZBAL

OTÁZKA: Čo by sa stalo, keby sme sa pokúsili odpáliť bejzbalovú loptičku nadhodenú rýchlosťou rovnajúcou sa 90 percentám rýchlosti svetla?

– Ellen McManisová

[c = značka pre rýchlosť svetla (z lat. celerite); pozn. prekl.] Odhliadnime od otázky, ako by sme prinútili bejzbalovú loptičku k takému rýchlemu pohybu. Predpokladajme, že ide o normálne nadhodenie, ibaže v okamihu, keď nadhadzovač vypustí loptičku, tá sa magicky zrýchli na 0,9 c. Od toho okamihu ďalej všetko prebieha podľa normálnych fyzikálnych zákonov.

ODPOVEĎ: PODĽA VŠETKÉHO ODPOVEĎ znie „všeličo“. Zomlelo by sa to veľmi rýchlo, a nedopadlo by to dobre pre pálkara (respektíve nadhadzovača). Sadol som si s niekoľkými knižkami z fyziky, figúrkou bejzbalového hráča Nolana Ryana, hŕstkou videopások z nukleárnych testov a pokúsil sa prísť veci na kĺb. A teraz nasleduje môj najlepší odhad priebehu udalostí po nanosekundách.

Loptička by letela tak rýchlo, že všetko ostatné by prakticky zastalo. Ba aj molekuly vzduchu by znehybneli. Kmitali by tam a späť rýchlosťou niekoľko sto míľ za hodinu, ale loptička by ich rozrážala rýchlosťou 600 miliónov míľ za hodinu. To znamená, že vzhľadom na loptičku by molekuly ustrnuli v pohybe.

Prestali by platiť bežné aerodynamické zákonitosti. Vzduch zvyčajne obtečie čokoľvek, čo ním prechádza. V našom prípade by však vzdušné molekuly nemali čas uskakovať loptičke z cesty. Tá by do nich narážala tak razantne, že by fakticky dochádzalo k zlučovaniu molekúl vzduchu s atómami na jej povrchu. Pri každom náraze by sa z rozptýlených častíc vyžiarila dávka gama lúčov.1

Gama žiarenie a úlomky by sa šírili smerom von ako v bubline so stredom na nadhadzovacom kopci. Molekuly vzduchu by sa začali rozbíjať, elektróny by vytrhávalo z jadra a vzduch na štadióne by sa menil na rozširujúcu sa bublinu svetielkujúcej plazmy. Stena tejto bubliny by sa blížila k pálkarovi približne rýchlosťou svetla a o máličko by predstihla samotnú loptičku.

Syntéza neprestajne prebiehajúca na prednej časti loptičky by ju zatláčala dozadu, čím by ju spomaľovala – akoby loptička bola raketou, ktorá letí s naskočeným motorom chvostom dopredu. Nanešťastie by loptička letela tak rýchlo, že dokonca aj obrovská sila vznikajúca prebiehajúcou termonukleárnou reakciou by ju sotva spomalila. Z jej povrchu by sa však začali odštepovať malinké úlomky, ktoré by metalo do všetkých strán. Tieto úlomky by leteli tak rýchlo, že pri zrážke s molekulami vzduchu by spustili ďalšie dva či tri cykly syntézy.

Asi po 70 nanosekundách by loptička dorazila na domácu métu. Pálkar by ani nestihol zaregistrovať, ako nadhadzovač púšťa loptičku, lebo svetlo nesúce túto informáciu by k nemu dorazilo približne v tom istom čase ako loptička. Zrážky so vzdušnými molekulami by loptičku takmer načisto ohlodali, zostal by z nej guľovitý mrak rozširujúcej sa plazmy (pozostávajúci najmä z uhlíka, kyslíka, vodíka a dusíka). Ten by si razil cestu vzduchom, spúšťajúc pritom ďalšiu syntézu. Najprv by zasiahla pálkara patróna röntgenových lúčov a o zopár nanosekúnd nato by doňho vpálilo mračno úlomkov.

Po dosiahnutí domácej méty by sa stred guľovitého mraku naďalej pohyboval rýchlosťou rovnajúcou sa povážlivému zlomku rýchlosti svetla. Najprv by zasiahol pálku, ale potom by nabral a vyzdvihol pálkara, domácu nadhadzovaciu métu i lapača a unášal by ich dozadu cez zábranu za lapačom, v priebehu čoho by sa rozpadli. Patróna röntgenových lúčov a super zohriata plazma by sa šírili von a dohora, zhltli by zábranu za lapačom, oba bejzbalové tímy, tribúnu aj celé okolie – a to už počas prvej mikrosekundy!

Dajme tomu, že to všetko pozorujete z vŕška mimo mesta. Najprv by ste zahliadli záblesk oslepujúceho svetla, výrazne intenzívnejšieho než slnko. V priebehu niekoľkých sekúnd by to svetlo vybledlo a zväčšujúca sa ohňová guľa by sa rozvinula do hríbovitého mraku. Potom by sa s ohlušujúcim dunením dovalila vzduchová vlna, tá by postŕhala stromy a dlávila by domy. Všetko do vzdialenosti zhruba jednej míle od parku by bolo zrovnané so zemou a okolité mesto by zachvátila séria požiarov. Na bejzbalovom ihrisku by zízal poriadne veľký kráter so stredom niekoľko sto stôp za umiestnením bývalej zábrany za lapačom.

Podľa pravidla číslo 6.08(b) Prvej bejzbalovej ligy by sa pálkar považoval za „zasiahnutého nadhodom“ a mohol by postúpiť k prvej méte...

1 Po pôvodnom zverejnení tohto príspevku sa mi ozval fyzik Hans Rinderknecht z Massachusettského technologického inštitútu, aby ma informoval, že nasimuloval tento scenár na ich laboratórnych počítačoch. Zistil, že na začiatku letu loptičky väčšina molekúl vzduchu v skutočnosti letí prirýchlo na to, aby došlo k fúzii (syntéze). Prechádzali by priamo cez loptičku a rozpálili by ju pomalšie a rovnomernejšie, ako je opísané v mojom pôvodnom článku.

BAZÉN S VYHORENÝM PALIVOM

OTÁZKA: Čo keby som si zaplával v typickom bazéne vyhoreného jadrového paliva?

Musel by som sa potápať, aby som dostal smrteľnú dávku ožiarenia? Ako dlho by som mohol bezpečne pobudnúť na hladine?

– Jonathan Bastien-Filiatrault

ODPOVEĎ: PREDPOKLADAJME, ŽE ZDATNÝ plavec by vydržal brázdiť vodu asi 10 až 40 hodín. Potom by ho zmohla únava, upadol by do bezvedomia a utopil by sa. Toto platí aj pre bazény bez jadrového paliva na dne.

Vyhorené palivo z jadrových reaktorov je vysoko rádioaktívne. Voda je vhodná ako clona pred žiarením a ako médium na ochladzovanie, a tak sa palivo skladuje na dne bazénov niekoľko desaťročí, až kým nie je dostatočne inertné, aby sa mohlo v kontajneroch premiestniť a skladovať nasucho. Zatiaľ neexistuje dohoda, kam sa takéto kontajnery s palivom uložia. Už je však najvyšší čas, aby sme prišli na nejaké riešenie.

Toto je schematické znázornenie typického bazéna s vyhoreným palivom:

Teplo by nemalo predstavovať veľký problém. Teplota vody v bazéne s palivom môže teoreticky stúpnuť až na 50 °C, ale prakticky býva v rozpätí od 25 °C do 35 °C – čiže je teplejšia ako vo väčšine bazénov, ale chladnejšia ako horúci kúpeľ. Najvyššou rádioaktivitou sa vyznačujú tyče, ktoré boli nedávno vyňaté z reaktora. Každých 7 centimetrov vody znižuje množstvo rôznych druhov žiarenia z vyhoreného jadrového paliva na polovicu. Na základe údajov o rádioaktivite v správe elektrárne Ontario Hydro by rozloženie ohrozenia v prípade práve vytiahnutých palivových tyčí vyzeralo takto:

Na zásah smrteľnou dávkou by stačilo priplávať ku dnu, dotknúť sa lakťami kazety s nedávno uloženým palivom a okamžite vyplávať na povrch.

No mimo vonkajšej hranice by ste si predsa len mohli plávať hore-dole do ľubovôle – dávka z ožiarenia by bola nižšia ako bežná dávka na pozadí, ktorú by ste dostali, keby ste sa zdržiavali v bezprostrednom okolí bazéna. Vlastne, kým by ste sa špliechali vo vode, boli by ste vo veľkej miere chránení pred pôsobením bežného žiarenia na pozadí. Fakticky by ste dostali možno nižšiu dávku ožiarenia pri brázdení vody v bazéne vyhoreného paliva, ako keby ste sa prechádzali po ulici.

Nezabúdajte: som karikaturista.

Ak sa budete riadiť mojimi radami týkajúcimi sa bezpečnosti v blízkosti rádioaktívneho materiálu, zrejme si zaslúžite to, čo sa vám stane, nech je to už čokoľvek.

Takto by to bolo, keby všetko vychádzalo podľa plánu. Keby však palivové kazety boli skorodované, niektoré produkty štiepenia by mohli presiaknuť do vody. Síce sa skvele postarajú o vysoký hygienický štandard vody a neuškodilo by vám zaplávať si v nej, ibaže taká voda je dosť rádioaktívna a podľa potravinárskych noriem by sa nesmela predávať vo fľašiach.1

V bazénoch vyhoreného paliva sa dá bezpečne plávať, čo vieme aj podľa toho, že ich údržbu rutinne zabezpečujú ľudia – potápači.

Tí však musia byť mimoriadne opatrní.

Dňa 31. augusta 2010 istý potápač vykonával servis bazéna vyhoreného paliva v Leibstadtskom jadrovom reaktore vo Švajčiarsku. Na dne bazéna uvidel hadicu neurčitej dĺžky a vysielačkou sa spýtal nadriadeného, čo má robiť. Dostal pokyn, aby ju vložil do košíka s nástrojmi, čo aj urobil. Pre šum, ktorý vydávali bubliny v bazéne, však nezačul radiačný alarm.

Po vytiahnutí košíka s nástrojmi z bazéna signalizácia radiácie v miestnosti celkom vypovedala službu. Košík vhodili späť do vody a potápač urýchlene opustil bazén.

Indikátor na osobnom dozimetri ukazoval, že potápač dostal nadmernú celotelovú dávku ožiarenia, pričom dávka v pravej ruke bola až extrémne vysoká.

Vysvitlo, že nájdený predmet slúžil ako ochranné vinutie radiačného monitora v aktívnej zóne reaktora, ktoré bolo v dôsledku neutrónového toku značne rádioaktívne. Pri uzatváraní krytu v roku 2006 ho nedopatrením usekli. Potopilo sa do vzdialeného rohu bazéna, kde bez povšimnutia zostalo štyri roky – bez toho, aby ho niekto spozoroval.

To vinutie bolo také rádioaktívne, že keby ho potápač zastrčil do opaska s nástrojmi alebo do brašne na pleci, teda si ho dal bližšie k telu, mohlo ho to zabiť. Našťastie ho zachránila voda a silnejšia dávka ožiarenia mu zasiahla iba jednu ruku – teda tú časť tela, ktorá je odolnejšia voči ožiareniu ako chúlostivé vnútorné orgány.

Takže, pokiaľ ide o bezpečnosť plávania v takomto bazéne, všeobecne sa dá predpokladať, že by sa vám zrejme nič nestalo – za predpokladu, že by ste sa nepotápali ku dnu, ani nedvíhali odtiaľ čudne vyzerajúce predmety.

Len pre istotu som sa však ešte spojil s priateľom, ktorý pracuje na výskumnom reaktore, a opýtal sa ho, čo by sa podľa neho stalo niekomu, kto by sa pokúsil zaplávať si v ich bazéne, ktorý je súčasťou kontejmentu.

„V našom reaktore?“ Na okamih sa zamyslel. „Nuž, ten by prišiel o život ešte skôr, než by sa dostal k vode – umrel by na následky strelných rán.“

1 Čo je veľká škoda, lebo bol by z nej čertovský energetický nápoj!

ULETENÉ (A PREDSA ZNEPOKOJIVÉ) OTÁZKY Z PRIJATEJ POŠTY ČO KEBY? č. 1

OTÁZKA: Mohli by byť zuby človeka až natoľko studené, že by sa po vypití šálky horúcej kávy rozdrobili?

– Shelby Hebertová

OTÁZKA: Koľko domov každoročne zhorí v Spojených štátoch? Ako najľahšie by sa dal výrazne zvýšiť ich počet (povedzme aspoň o 15%)?

– Chandler Wakefield

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

ÚVOD

GLOBÁLNA VETERNÁ SMRŠŤ

RELATIVISTICKÝ BEJZBAL

BAZÉN S VYHORENÝM PALIVOM

ULETENÉ (A PREDSA ZNEPOKOJIVÉ) OTÁZKY Z PRIJATEJ POŠTY ČO KEBY? č. 1