Abbi Glines

NEVER TOO FAR

Copyright © 2014 by Abbi Glines

Translation © 2015 by Andrea Vargovčíková

Jacket design © 2015 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu Never Too Far (Atria paperback, New York 2014) preložila Andrea Vargovčíková.

Redigovala Ľuba Nitrová.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhla Soňa Šedivá.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 828. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4498-6

Všetkým čitateľom zblázneným do Rusha.

Poďakovanie

Ďakujem manželovi Keithovi, ktorý počas práce na tejto knihe (a na všetkých mojich knihách) toleroval neporiadok v dome, nedostatok čistého oblečenia a moju náladovosť.

Ďakujem svojim trom milovaným deťom, ktoré jedávali „corn dogy“, pizzu a kukuričné lupienky, lebo ja som sa ponorila do písania. Čestne vyhlasujem, že po dokončení knihy som im ochotne vyvárala.

Elizabeth Reyesovej, Autumn Hullovej a Colleen Hooverovej za čítanie a kritizovanie tejto knihy. Vďaka za pomoc, dámy!

Ďakujem Sarah Hansenovej, ktorá navrhla tento úžasný obal. Je skvelá a zbožňujem ju. A je s ňou neskutočná zábava. Verte mi... Ja to viem.

Vďaka patrí aj Jane Dystelovej, tej najpohodovejšej agentke, aká kedy poctila literárny svet. Človek ju musí zbožňovať. A vďaka aj Lauren Abramovej, mojej agentke pre zahraničné práva, ktorá odvádza úžasnú prácu, keď šíri moje knihy po celom svete. Ide jej to.

A takisto ďakujem Stephanie T. Lottovej. Spolupracovala som s mnohými vydavateľmi a túto vydavateľku naozaj milujem. Je báječná.

Rush

Pred trinástimi rokmi

Niekto zaklopal na dvere, ozval sa tlmený šuchot nôh. Zabolelo ma v hrudi. Cestou domov mi mama zavolala, čo vyviedla. Potom jednoducho odišla na kokteil s kamoškami, a tak tíšenie Nan zostalo na mne.

Mama nezvládala ten stres, ktorý to sprevádzalo, ako tvrdila v telefóne.

„Rush?“ zavolala Nan a zaštikútala. Plakala.

„Tu som, Nan,“ odpovedal som a vstal zo sedacieho vaku v rohu izby. Toto bol môj úkryt. V tomto dome bol nevyhnutný. Ak ho človek nemal, zažíval zlé veci. Pramene červených kučier sa prilepili Nan na mokrú tvár a spodná pera sa jej triasla. Upierala na mňa smutné oči. Zriedka som ich videl šťastné. Mama si ju všímala, iba keď ju prezliekala a vystatovala sa ňou. Inak ju skôr ignorovala. Na rozdiel odo mňa. Zo všetkých síl som sa snažil, aby cítila, že ju má niekto rád.

„Nevidela som ho. Nebol tam,“ zašepkala pomedzi vzlyky. Bolo jasné, o kom hovorí. Mamu už unavovali Nanine neutíchajúce otázky na otca. Preto sa rozhodla, že sa za ním vyberú. Kiežby mi to povedala. Šiel by som s nimi. Pri Naninom skľúčenom výraze som zatínal päste. Ak by som toho muža niekedy stretol, vrazil by som mu. Rád by som ho videl krvácať.

„Poď sem.“ Vzal som svoju mladšiu sestru do náručia. Objala ma okolo pása a pevne ma stisla. V takýchto chvíľach sa mi ťažko dýchalo. Nepáčilo sa mi, aký život jej sudičky predurčili. Ja som aspoň vedel, že môj otec sa o mňa zaujíma a trávi so mnou čas.

„Má dve dcéry. Dve. A sú... krásne. Vlasy majú ako anjeli. A ich mama im dovolí hrať sa vonku v blate. Na nohách mali tenisky. Špinavé.“ Nan závidela špinavé tenisky. Podľa mamy mala jej dcéra stelesňovať dokonalosť. Dokonca jej ani nikdy nekúpila tenisky.

„Určite nie sú krajšie než ty,“ uistil som ju, lebo som v to pevne veril.

Nan potiahla nosom a odstúpila. Naklonila hlavu a uprela na mňa veľké zelené oči. „Sú. Videla som ich. Na stene viseli ich fotky, aj toho muža. Ich ľúbi... Mňa nie.“

Nedokázal som jej klamať. Mala pravdu. Neľúbil ju.

„Je to hlupák. Máš mňa, Nan. Vždy budeš mať mňa.“

Blaire

Súčasnosť

Dvadsaťštyri kilometrov za mestom by mohlo stačiť. Hádam nikto nechodí do lekárne tak ďaleko od Sumitu. Teda ak nemá devätnásť rokov a nepotrebuje zohnať niečo, o čom nesmie vedieť celé mesto. Ak by to kúpil v lekárni priamo v Sumite, po mestečku by sa to do hodiny rozšírilo. Najmä ak nežil v manželskom zväzku a potreboval kondómy... alebo tehotenský test.

Položila som tehotenské testy na pult a na predavačku som radšej ani nepozrela. Nebolo to v mojich silách. Nemala som v úmysle deliť sa s cudzou ženou o strach a vinu, ktoré by mi poľahky vyčítala z očí. Nepovedala som to dokonca ani Cainovi. Asi pred tromi týždňami som vylúčila Rusha zo svojho života a znova som trávila čas s Cainom. Aké jednoduché. Netlačil na mňa, no počúval, keď som o to stála.

„Šestnásť dolárov a pätnásť centov,“ ozvala sa predavačka s obavami v hlase. Neprekvapovalo ma to. Presne takéhoto hanebného nákupu sa boja všetky tínedžerky. Podala som jej dvadsaťdolárovku. Hypnotizovala som tašku, ktorú položila predo mňa. V nej sa nachádzala desivá odpoveď. Bolo ľahšie zatvárať oči pred dvojtýždňovým meškaním menštruácie a predstierať, že sa nič nedeje. Ale musela som to vedieť.

„Tri doláre a osemdesiatpäť centov, nech sa páči,“ podala mi výdavok.

„Vďaka,“ zamrmlala som popod nos a schmatla tašku.

„Dúfam, že bude všetko v poriadku,“ povedala mierne. Zdvihla som zrak a stretla sa s pohľadom sympatických hnedých očí. Nikdy predtým som ju nevidela, no v tej chvíli mi pomohlo, že to vie aj niekto iný. Necítila som sa taká opustená.

„Aj ja,“ odpovedala som. Otočila som sa a mierila k dverám späť do letnej spary.

Po dvoch krokoch som sa zahľadela na svoj pikap na parkovisku. Opieral sa oň Cain s rukami prekríženými na prsiach. Oči mu zakrývala sivá šiltovka so symbolom Alabamskej univerzity.

Zastala som a zízala naňho. Nebolo prečo klamať. Došlo mu, že som si sem neprišla kúpiť kondómy. Ostávala iba jediná možnosť. Nevidela som mu do očí, no zistila som... že to vie.

Prehltla som hrču v krku, s ktorou som bojovala od chvíle, čo som ráno nasadla do pikapu a vyrazila za mesto. Teraz som to už nevedela iba ja a neznáma predavačka. Už to vedel aj môj najlepší kamarát.

Nútila som sa pokračovať v chôdzi. Opýta sa ma na to a odpovedi sa nevyhnem. Po uplynulých týždňoch si zaslúžil vysvetlenie. Zaslúžil si poznať pravdu. Ale ako to vysvetlím?

Zastala som pár metrov od neho. Chvalabohu, že tvár mu tienila šiltovka. Aspoň mu z očí nevyčítam myšlienky.

Ticho sme stáli. Nech prehovorí prvý on. Prešlo hádam niekoľko minút a stále mlčal. Asi preto, aby som sa ozvala prvá ja.

„Ako si ma našiel?“ Nevydržala som to.

„Bývaš u mojej babky. Pri odchode si sa správala čudne, tak mi zavolala. Robil som si o teba starosti,“ vysvetlil.

V očiach ma pálili slzy, no potláčala som ich. Už som ich vyplakala azda všetky. Zvierala som tašku s tehotenskými testmi. Vystrela som sa. „Sledoval si ma,“ vyčítala som mu. A nebola to otázka.

„Samozrejme,“ súhlasil. Pokrútil hlavou a odvrátil odo mňa zrak, akoby sa zameral na niečo iné. „Povedala by si mi to, Blaire?“

Plánovala som mu to povedať? Neviem. Tak ďaleko som v úvahách nezašla. „Nie som si istá, či je ešte o čom rozprávať,“ povedala som úprimne.

Cain znova pokrútil hlavou. Chrapľavo sa zasmial, ale bez náznaku veselosti. „Nie si si istá? Merala si sem toľkú cestu, lebo si nie si istá?“

Hneval sa? Alebo som mu ublížila? Na nič z toho nemal dôvod. „Kým si neurobím test, nebudem si istá. Mešká mi. To je celé. Nemám ti prečo o tom rozprávať. Nie je to tvoja vec.“

Cain pomaly otočil hlavu a znovu sa na mňa zadíval. Potisol si čiapku dozadu a oči mu vystúpili z tieňa. Neveriacky a s bolesťou na mňa hľadel. Nezniesla som ten pohľad. Bolo to takmer horšie, než keby ma odsudzoval. Odsudzovanie bolo v niečom lepšie.

„Fakt? Takto to cítiš? Po tom všetkom, čo sme zažili, to naozaj takto cítiš?“

To, čo sme zažili, patrilo minulosti. On bol moja minulosť. Bez neho som zažila ešte mnoho iného. Kým on si ako stredoškolák užíval, ja som bojovala, aby sa mi život nerozsypal pod rukami. Čím trpel on? Krv mi zovrela od hnevu. Zadívala som sa mu priamo do očí.

„Áno, Cain. Tak to cítim. Nie som si istá, čo presne sme zažili. Boli sme najlepší kamoši, potom pár, potom mi ochorela mama a ty si potreboval zasunúť vtáka, tak si ma jednoducho podviedol. Sama som sa starala o chorú mamu. Nemala som sa o koho oprieť. Potom zomrela a ja som šla ďalej. Celý môj svet sa otriasol, aj moje srdce, tak som sa vrátila domov. Stál si pri mne. Nežiadala som ťa o to, ale stál. Som ti za to vďačná, ale to ešte neznamená, že všetko ostatné zmizne ako šibnutím čarovného prútika. Nezmaže to fakt, že si ma opustil, keď som ťa najväčšmi potrebovala. Takže prepáč, že keď sa mi znovu ide zrútiť svet, nie si prvý, za kým pobežím. Ešte si si to nezaslúžil.“

Prerývane som dýchala a slzy, ktoré som doteraz potláčala, mi voľne stekali po lícach. Doriti, nechcela som plakať. Priblížila som sa k nemu a celou silou som ho odstrčila, aby som schmatla kľučku a otvorila dvere na aute. Musela som odtiaľto vypadnúť. Rýchlo preč od neho.

„Uhni,“ zajačala som a snažila sa otvoriť dvere, na ktorých spočíval celou váhou.

Čakala som hádku. Čakala som, že urobí niečo iné ako to, čo som od neho žiadala. Vyštverala som sa do pikapu a hodila tašku na sedadlo spolujazdca. Naštartovala som a vycúvala z parkoviska. Cain tam naďalej nehybne stál. Iba trochu odstúpil, aby som mohla nasadnúť. Nedíval sa na mňa. Civel do zeme, akoby poznal všetky odpovede. Práve teraz som sa oňho nemohla strachovať.

Asi som mu to nemala povedať. Mala som si to nechať pre seba, pochované hlboko vnútri ako po celé tie roky. Ale už bolo neskoro. Zatlačil na mňa v zlej chvíli. Nebudem si z toho robiť ťažkú hlavu.

A takisto som sa nemohla vrátiť k jeho babke. Poznala ma. Cain jej pravdepodobne zavolá a vyklopí jej to. Ak nie pravdu, tak potom niečo veľmi blízko nej. Nemala som na výber. Tehotenský test si zrejme urobím na záchode na benzínke. Horšie to už ani nemohlo byť.

Rush

Vlny udierajúce o pobrežie ma zvyčajne upokojovali. Odmalička som rád sedával na terase a pozoroval vodu. Vždy mi to pomohlo prísť na lepšie myšlienky. Už to nefungovalo.

Dom sa vyľudnil. Mama a... muž, ktorého by som najradšej videl smažiť sa v pekle, odišli tesne po mojom návrate z Alabamy pred tromi týždňami. Bol som naštvaný, zlomený, rozzúrený. Chlapa, ktorého si mama vzala, som zasypal vyhrážkami a potom som ich oboch vyhodil. Nech sa mi obaja pracú z očí. Mal by som mame zavolať, ale ešte som sa nedokázal prinútiť.

Hovoriť o odpustení je ľahšie, ako to urobiť. Nan sa tu pár ráz zastavila a prosila ma o rozhovor. Nebola to Nanina chyba, no aj tak som na ňu nemal chuť. Pripomínala mi to, o čo som prišiel. Hoci som to vlastne ani nemal a nečakal, že to nájdem.

Tok mojich myšlienok prerušil silný buchot rozliehajúci sa domom. Niekto trieskal do vchodových dvier. Zazvonil zvonček a nasledovalo klopanie. Kto to, dopekla, je? Po Blairinom odchode sem nezašiel nikto okrem sestry a Granta.

Položil som pivo na stôl a vstal. Dúfam, že nezvaný hosť, nech je to ktokoľvek, má prekliato dobrý dôvod. Vošiel som dnu. Od poslednej návštevy domácej Henrietty tu bolo čisto. Bez žúrov a intenzívneho spoločenského života bolo ľahké nič nezničiť. Vlastne sa mi to takto páčilo viac.

Znova niekto zaklopal. Prudko som otvoril dvere, pripravený poslať ho kadeľahšie. Slová mi zamrzli na perách. Nečakal som, že ho ešte niekedy uvidím. Stretol som sa s ním len raz a okamžite som ho neznášal. Teraz stál predo mnou. Najradšej by som ho schmatol za plecia a triasol ním dovtedy, kým nepovie, ako sa má Blaire. Čo ak ona s ním... nie, nie, nie, to sa nestalo. To by neurobila. Nie moja Blaire.

Zaťal som päste.

„Potrebujem vedieť jedno,“ spustil bez úvodu Cain, chalan z Blairinej minulosti. Neveriacky a zmätene som naňho hľadel. „Urobil si...“ zmĺkol a prehltol. „No... doriti...“ sňal si šiltovku a prešiel si rukou po vlasoch. Neušli mi jeho tmavé kruhy pod očami a unavený, ukonaný výraz.

Srdce mi zamrelo. Schytil som ho za rameno a zatriasol ním. „Kde je Blaire? Je v poriadku?“

„Má sa fajn... teda, je v poriadku. Pusť ma, lebo mi zlomíš ruku,“ odsekol a vytrhol si ruku z môjho zovretia. „Blaire je nažive a v Sumite sa má dobre. Preto tu nie som.“

Tak potom prečo? Spájalo nás iba jedno. Blaire.

„Pred odchodom zo Sumitu bola nevinná. Naozaj nevinná. Bol som jej jediný frajer. Viem, aká nevinná bola. Od detstva sme boli najlepší kamoši. No vrátila sa iná Blaire, nie tá, čo odišla. Nehovorí o tom a ani nebude. Iba potrebujem vedieť, či ty a ona... či ste... poviem to otvorene, pretiahol si ju?“

Pred očami sa mi zahmlilo. Rozum mi opantala iba jediná myšlienka. Zabiť ho. Prekročil hranicu. Nesmel takto hovoriť o Blaire. Nemal právo klásť takéto otázky a spochybňovať jej nevinnosť. Blaire bola nevinná, doriti. Nemal na to právo.

„Prepánajána! Rush, kamoš, pusti ho!“ kričal na mňa Grant. Počul som ho z diaľky, ako v tuneli. Sústredil som sa iba na chlapa pred sebou. Moja päsť sa stretla s jeho tvárou a z nosa mu vystrekla krv. Krvácal. Nech krváca. Doriti, nech tu niekto krváca. Zozadu ma oblapili dve ruky a odtiahli od tackajúceho sa Caina. Ten si zhrozene držal nos. Jedno oko mu už opuchlo.

„Čo, dopekla, si mu povedal?“ spýtal sa ho Grant, ktorý ma stále držal ako vo zveráku.

„Opováž sa to ešte raz vysloviť!“ zahrmel som, keď sa Cain chystal odpovedať. Nezniesol som, aby o nej tak hovoril. To, o čo medzi nami išlo, nemalo nič spoločné s nemravnosťou, nebola to chyba. Správal sa, akoby som ju pokazil. Blaire bola nevinná. Neuveriteľne nevinná. To, čo urobil, na tom nič nezmenilo.

Grant ma stisol ešte pevnejšie, priťahoval si ma k hrudi a odporúčal Cainovi: „Radšej choď. Ledva ho udržím. Má asi o desať kíl svalov viac než ja, takže to dlho nevydržím. Človeče, upaľuj a nevracaj sa. Máš šťastie, že som sa tu objavil.“

Cain prikývol a odkrivkal k svojmu autu. Hnev mi už len mierne klokotal v žilách, ale stále som ho cítil. Najradšej by som doňho ďalej búšil. Vytĺkol mu z hlavy, že Blaire už nie je taká dokonalá ako pred odchodom z Alabamy. Nevedel, čo zažila. Aké peklo jej spôsobila moja rodina. Ako sa o ňu mohol starať on? Potrebovala predsa mňa.

„Ak ťa pustím, rozbehneš sa za jeho autom, alebo si už v poriadku?“ zisťoval Grant a povolil zovretie.

„Som v poriadku,“ uistil som ho. Striasol som jeho ruky a prešiel k zábradliu. Stisol som ho a pár ráz sa zhlboka nadýchol. Bolesť do mňa znova udrela plnou silou. Podarilo sa mi pochovať ju, až kým iba nepulzovala pod povrchom, ale pohľad na toho zbabelca iba čo mi pripomenul tú noc. Nikdy sa z toho nespamätám a navždy ma to poznačilo.

„Môžem sa ťa opýtať, o čo, dopekla, išlo, alebo zmlátiš aj mňa?“ skúšal Grant a pre istotu poodstúpil.

Bol mojím bratom v každom zmysle slova. Naši rodičia sa vzali, keď sme boli deti. Boli spolu dosť dlho na to, aby medzi mnou a Grantom vzniklo súrodenecké puto. Dokonca i keď potom mala mama ešte pár manželov, Granta som stále považoval za svoju rodinu. Vedel, že išlo o Blaire.

„To bol Blairin bývalý,“ vypľul som a ani som sa naňho nepozrel.

Grant si odkašľal. „Takže sa ti prišiel vysmievať? Alebo si ho zbil do krvi iba preto, lebo sa jej kedysi dotýkal?“

Oboje. Alebo ani jedno. Pokrútil som hlavou. „Nie. Pýtal sa na mňa aj Blaire. Na to, čo nie je jeho vec. Položil mi nesprávnu otázku.“

„Ach, chápem. Ale zaplatil za to. Pravdepodobne si mu zlomil nos a nevidí na jedno oko.“

Napokon som zdvihol hlavu a pozrel na Granta.

„Vďaka, že si ma od neho odtiahol. Praskli mi nervy.“

Grant prikývol a otvoril dvere. „Poďme na pivo a roztočme to.“

Blaire

Vybrala som sa k maminmu hrobu. Domov som už nemala. Nemohla som sa vrátiť k starkej Q, Cainovej babke. Pravdepodobne bol už u nej a čakal na mňa. Alebo nie. Možno som odradila aj jeho. Sadla som si na okraj hrobu. Pritiahla som si kolená k brade a objala si nohy.

Do Sumitu som sa musela vrátiť, nemala som kam ísť. A teraz bol odchod nevyhnutný. Nemohla som tu ostať. Znova ma čakala zmena, na ktorú som nebola pripravená. Ako malú ma mama vzala do nedeľnej školy v miestnom baptistickom kostole. Zapamätala som si pasáž z Biblie o tom, že Boh na nás nekladie väčší kríž, než sme schopní uniesť. Čo ak to platilo iba pre ľudí, ktorí chodia každú nedeľu do kostola a vždy sa večer pred spaním modlia? Lebo pri mne sa Boh teda nerozpakoval.

Sebaľútosť bola nanič, nedalo sa na ňu spoliehať. Aj táto situácia si pýta riešenie. Zostať u starkej Q a dovoliť Cainovi pomáhať mi v každodennom živote bolo len dočasné. Do jej hosťovskej izby som sa sťahovala s vedomím, že neostanem dlho. S Cainom ma spájala priťažká minulosť. Nezamýšľala som opakovať ju. Nadišiel čas odísť, ale stále, rovnako ako pred tromi týždňami, som nemala poňatia, kam sa vybrať a čo si počať.

„Kiežby si tu bola, mami. Neviem, čo robiť, a nemám sa s kým poradiť,“ šepkala som, sediac na tichom cintoríne. Verila som, že ma počuje. Nepozdávala sa mi predstava, že je pod zemou. Po smrti môjho dvojčaťa Valerie sme tu s mamou sedávali a rozprávali sa s ňou. Mama ma presviedčala, že jej duch je s nami a počuje nás. Teraz som tomu veľmi chcela veriť.

„To som ja. Chýbate mi. Nechcem byť sama... ale som. A bojím sa.“ Jedinou odpoveďou bol šuchot lístia na stromoch. „Raz si mi povedala, že ak poriadne nastražím uši, začujem odpoveď vo svojom srdci. Mami, počúvam, ale som veľmi zmätená. Pomôž mi a ukáž správny smer.“

Oprela som si bradu o kolená a zavrela oči. Potláčala som slzy.

„Raz si povedala, že musím povedať Cainovi o svojich pocitoch. Že sa mi neuľaví, ak to budem dusiť v sebe. Práve dnes som to všetko dostala von. I keď mi odpustí, nikdy to už nebude rovnaké. Nemôžem sa naňho stále spoliehať. Je čas, aby som to vyriešila sama. Ibaže neviem ako.“

Po tomto monológu som sa cítila lepšie. Asi nezáležalo na tom, že odpovede sa nedočkám.

Ticho narušilo buchnutie dvier na aute. Obzrela som sa na parkovisko. Stálo tam príliš drahé auto na toto mestečko. Pozorovala som, kto vystúpi. Zalapala som po dychu a vyskočila na rovné nohy. Bethy. Tu v Sumite, na cintoríne... a prišla na veľmi drahom aute.

Dlhé hnedé vlasy mala uviazané do chvosta, prehodeného cez plece. Keď sa nám stretli pohľady, usmiala sa. Akoby mi nohy vrástli do zeme. Bála som sa, že si to len predstavujem. Čo tu Bethy robí?

„Už mi lezie na nervy, že nemáš mobil. Ako ti mám zavolať, že ti naložím pár na zadok, ak nemám číslo?“ Nedávalo to zmysel, ale stačil zvuk jej hlasu na to, aby som sa k nej rozutekala.

Bethy so smiechom roztvorila náruč. Vrhla som sa na ňu. „Nemôžem uveriť, že si tu,“ žasla som.

„Ani ja. Bola to dlhá cesta. Ale stojíš za to. Keďže si nechala mobil v Rosemary, nebola iná možnosť, ako sa s tebou porozprávať.“

Najradšej by som jej všetko povedala, ale nemohla som. Ešte nie. Potrebovala som čas. O mojom otcovi už vedela. Aj o Nan. Ale zvyšok... Ten ešte nepoznala.

„Som strašne rada, že si tu, ale ako si ma našla?“ Bethy sa zaškerila a naklonila hlavu. „Jazdila som po meste a hľadala tvoj pikap. Nebolo to také ťažké.

Je tu len jediná križovatka. Ak by som zažmurkala dvakrát, obišla by som ho.“

„To tvoje auto si tu pravdepodobne všimli všetci,“ obzerala som si ho.

„Je Jaceovo. Jazda na ňom je ako sen.“

Stále bola s Jaceom. Fajn. Ale v hrudi ma zabolelo. Jace mi pripomenul Rosemary. A Rosemary mi pripomenulo Rusha.

„Aj by som sa ťa opýtala, ako sa máš, ale si chudá ako vyžla. Jedla si vôbec od odchodu z Rosemary?“ Šaty na mne viseli. Ťažko som niečo prehltla, keď mi v hrudi rástla obrovská hrča. „Mám za sebou drsných pár týždňov, ale už je to lepšie. Idem ďalej.

Hľadám riešenie.“

Bethy sa zahľadela na hroby za mnou. Prečítala si nápisy na oboch náhrobných kameňoch a oči jej zastrel smútok. „Spomienky na ne ti nikto nevezme. Žijú v nich,“ stisla mi ruku.

„Viem. Neverím tým ľuďom. Otec je klamár. Ničomu z toho neverím. Mama by nikdy neurobila to, z čoho ju obviňujú. Ak je to niečia vina, tak otcova. Nie mamina. Jej rozhodne nie.“

Bethy prikývla a pevne ma držala za ruku. Pomáhalo mi už to, že ma mal kto vypočuť, že mi verila, že verila v maminu nevinu.

„Veľmi ste sa so sestrou podobali?“

Posledná spomienka na Valerie bola, ako jej tvár rozžiaril úsmev. Usmievala sa oveľa krajšie než ja. Zuby mala dokonalé i bez strojčeka. Aj oči sa jej ligotali väčšmi než mne. Ale každý hovoril, že sme identické. Nevideli ten rozdiel. Ktovie prečo. Ja som ho vnímala celkom zreteľne.

„Boli sme identické,“ odpovedala som. Bethy by to nepochopila.

„Nedokážem si predstaviť dve Blaire Wynnové. V tomto maličkom meste ste určite zlomili kopu sŕdc,“ snažila sa odľahčiť atmosféru po otázke na moju mŕtvu sestru. Oceňovala som to.

„Iba Valerie. Ja som bola odmala s Cainom. Nijaké srdcia som nelámala.“

Bethy trochu vypleštila oči, potom odvrátila zrak a odkašľala si. Čakala som, kým sa na mňa znova pozrie. „Rada ťa vidím a mohli by sme to tu roztočiť, ale prišla som s istým cieľom.“

To som si aj myslela, iba som ešte neprišla na to, čo ju sem priviedlo.

„Okej,“ čakala som na vysvetlenie.

„Môžeme sa o tom porozprávať pri káve?“ Zamračene sa zahľadela na cestu. „Alebo možno v Diary K, keďže je to jediný podnik, ktorý som cestou sem zazrela.“

Na cintoríne sa, na rozdiel odo mňa, necítila veľmi pohodlne. To bolo normálne. „Hej, jasné,“ súhlasila som a šla si po kabelku.

„Tu máš odpoveď,“ povedal nejaký hlas tak nečujne, až som si myslela, že to bol iba výplod v mojej hlave. Otočila som sa k Bethy. S úsmevom a rukami vo vreckách ma čakala.

„Hovorila si niečo?“ opýtala som sa zmätene.

„Potom, čo som navrhla Dairy K?“ opýtala sa. Prikývla som. „Áno. Zašepkala si niečo?“

Pokrčila nos, nervózne sa poobzerala a pokrútila hlavu. „Ani náhodou... hm... prečo odtiaľto nevypadneme?“ schytila ma za ruku a ťahala k Jaceovmu autu. Obzrela som sa na mamin hrob a zaplavil ma pokoj. Bola to...? Nie. Určite nie. Pokrútila som hlavou, otočila sa a nasadla do auta skôr, ako ma doň Bethy natlačila.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Poďakovanie

Rush

Blaire

Rush

Blaire