Stephen King

FINDERS KEEPERS

Copyright © 2015 by Stephen King

Translation © 2015 by Marína Gálisová

Jacket design © 2015 by Emil Křižka

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu Finders Keepers (Scribner,

A Division of Simon & Schuster, New York 2015)

preložila Marína Gálisová.

Redigovala Jana Holková.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 829. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4538-9

S myšlienkou na Johna D. MacDonalda

„Len keď zostúpime do priepasti,

znovu nájdeme poklady života.“

Joseph Campbell

„Ser na vec.“

Jimmy Gold

P r v á   č a s ť

ZAKOPANÝ  POKLAD

1978

„Vstávaj, génius.“

Rothstein sa nechcel zobudiť. Na to bol ten sen príliš príjemný. Bola v ňom jeho prvá žena niekoľko mesiacov predtým, ako sa stala jeho prvou ženou, sedemnásťročná a od hlavy po päty dokonalá. Nahá a žiariaca. Obaja boli nahí. On mal devätnásť a špinu za nechtami, ale jej to neprekážalo, lebo mal aj hlavu plnú snov, a o tie jej išlo. Snom verila ešte väčšmi ako on a mala pravdu. V tomto sne sa smiala a chytala ho za tú časť tela, za ktorú sa dal chytiť najľahšie. Pokúsil sa dostať ešte hlbšie, no potom ho akási ruka potriasla za plece a sen praskol ako mydlová bublina.

Už nemal devätnásť a nebýval v dvojizbovom byte v New Jersey, mal pol roka do osemdesiatych narodenín a žil na farme v New Hampshire, kde ho podľa priania v testamente mali pochovať. V jeho spálni boli muži. Na hlavách mali lyžiarske masky, jeden červenú, jeden modrú a jeden kanárikovožltú. Videl to a dúfal, že je to len ďalší sen – krásny sen premenený na nočnú moru, ako sa to so snami občas stáva –, lenže potom ho tá ruka zhodila na dlážku. Udrel si hlavu a vykríkol.

„Kroť sa,“ zavrčal ten v žltej maske. „Chceš, aby ti odkväcol?“

„Aha,“ ukázal ten v červenej maske. „Starkému stojí.

Asi mal fest pekný sen.“

Ten v modrej maske, ten, ktorý ním predtým triasol, odvrkol: „Čoby, len sa mu chce šťať. V tom veku sa im postaví už iba od toho. Môj dedo...“

„Čuš,“ zahriakol ho ten v žltej maske. „Tvoj dedo nikoho nezaujíma.“

Hoci bol Rothstein omráčený a zamotaný do čoraz tenšej tkaniny sna, pochopil, že má problém. V mysli sa mu vynorilo jedno slovo: vlámanie. Pozrel na trojicu, čo sa mu zhmotnila v spálni, stará hlava ho bolela (na pravom spánku bude mať obrovskú sinku, lebo berie lieky na riedenie krvi), srdce s nebezpečne tenkými stenami mu búšilo o ľavú stranu hrudného koša. Skláňali sa nad neho, traja muži s rukavicami na rukách, v károvaných jesenných bundách a v tých desivých lyžiarskych maskách. Vlamači. Tu, takmer osem kilometrov od najbližšieho mesta.

Rothstein sa nútil uvažovať, odháňal spánok a hovoril si, že na tejto situácii je aspoň niečo dobré: ak nechcú, aby im videl do tvárí, plánujú ho nechať nažive.

Možno.

„Páni,“ zachripel.

Pán Žltý sa zasmial a ukázal mu palcom jednotku.

„Dobrý začiatok, génius.“

Rothstein prikývol, akoby prijímal kompliment. Pozrel na hodiny pri posteli, videl, že je pol tretej ráno, potom znovu pozrel na pána Žltého, ktorého tipoval na vodcu. „Mám iba trochu peňazí, ale nech sa páči, sú vaše. Len mi neublížte.“

Zadul vietor, zašuchotal jesenným lístím na západnej strane domu. Rothstein si uvedomil, že prvý raz v tomto roku hučí kúrenie. Nebolo len pred chvíľou leto?

„Podľa našich informácií máš viac než len trochu.“ To sa ozval pán Červený.

„Pst.“ Pán Žltý vystrel k Rothsteinovi ruku. „Vstávaj, génius.“

Rothstein prijal ponúkanú ruku, roztrasene sa pozviechal a sadol si na posteľ. Sťažka dýchal, ale až príliš jasne si uvedomoval (uvedomovanie si seba samého bolo celý život jeho prekliatím i požehnaním), ako vyzerá: starec v priširokom modrom pyžame, z vlasov mu zostali len chumáčiky nad ušami, biele ako pukance. Takto dopadol spisovateľ, ktorý sa rok predtým, ako do Bieleho domu prišiel JFK, ocitol na obálke časopisu Time: JOHN ROTHSTEIN, AMERICKÝ SAMOTÁRSKY GÉNIUS.

Vstávaj, génius.

„Vydýchaj sa,“ poradil mu pán Žltý. Znelo to súcitne, no Rothstein jeho tónu nedôveroval. „Prejdeme do obývačky, aby sme sa porozprávali ako normálni ľudia. Neponáhľaj sa. Máš čas.“

Rothstein pomaly, zhlboka dýchal a srdce sa mu trochu upokojilo. Pokúsil sa myslieť na Peggy, na jej prsníky ako čajové šáločky, malé, no dokonalé, na jej dlhé hladké nohy, lenže sen zmizol tak ako Peggy, z ktorej je stará vrana a býva v Paríži. Za jeho peniaze. Yolande, jeho druhý pokus o manželské šťastie, je aspoň na druhom svete, takže jej už nemusí platiť alimenty.

Ten v červenej maske vyšiel z izby a Rothstein začul, ako sa mu prehrabáva v pracovni. Niečo sa prevrhlo. Pri otváraní a zatváraní rachotili zásuvky.

„Už je lepšie?“ spýtal sa pán Žltý, a keď Rothstein prikývol, dodal: „Tak poďme.“

Rothstein sa dal odviesť do malej obývačky, zľava ho sprevádzal pán Modrý, sprava pán Žltý. V jeho pracovni pokračovala hlučná prehliadka. Pán Červený onedlho otvorí šatník, odsunie nabok jeho dve saká a tri svetre a odhalí sejf. Nedalo sa tomu vyhnúť.

Dobre. Ak dajú pokoj zápisníkom, nič sa nedeje, a načo by im boli? Takí gauneri sa zaujímajú len o prachy. Stavím sa, že v živote neprečítali nič náročnejšie ako listy čitateľov v Penthouse.

Až na to, že mužom v žltej maske si nebol celkom istý.

Ten hovoril ako vzdelaný človek.

V obývačke svietili všetky lampy a žalúzie neboli zatiahnuté. Prebudení susedia by sa možno divili, čo sa to v dome starého spisovateľa deje... keby mal susedov. Najbližší bývali o tri kilometre ďalej, pri hlavnej ceste. Nemal priateľov, nikto sem za ním nechodil. Občas sa objavil obchodný cestujúci, ktorého hneď poslal z krátkej cesty. Rothstein bol jednoducho čudák. Spisovateľ v dôchodku. Pustovník. Platil dane a dali mu pokoj.

Modrý so Žltým ho zaviedli k relaxačnému kreslu, ktoré mal pred zriedka používaným televízorom, a keď sa okamžite neposadil, pán Modrý ho doň strčil.

„Prestaň!“ okríkol ho Žltý a Modrý trochu cúvol, len si čosi zamrmlal. Pán Žltý tu očividne velil. Pán Žltý bol vodcom psieho záprahu.

Sklonil sa nad Rothsteina a oprel sa dlaňami o kolená v menčestrákoch. „Nedáš si kvapku niečoho na upokojenie?“

„Ak myslíš alkohol, s tým som pred dvadsiatimi rokmi prestal. Na príkaz doktora.“

„Dobre si spravil. Chodievaš na stretnutia?“

„Ja som nebol alkoholik,“ podráždene odsekol Rothstein. Bláznovstvo, dať sa v takejto situácii podráždiť maličkosťou... alebo nie? Ako má človek reagovať, keď ho uprostred noci vytiahnu z postele muži vo farebných lyžiarskych maskách? Zišlo mu na um, ako by takúto scénu napísal, a vôbec netušil – podobné situácie vo svojom písaní nevyužíval. „Ľudia si myslia, že všetci bieli spisovatelia v dvadsiatom storočí musia byť alkoholici.“

„Dobre, dobre,“ tíšil ho pán Žltý, akoby chlácholil umrnčané decko. „Tak vodu?“

„Nie, ďakujem. Chcem len, aby ste vy traja odišli, tak k vám budem úprimný.“ Ktovie, pomyslel si, či pán Žltý chápe najzákladnejšie pravidlo ľudskej komunikácie: keď niekto vyhlási, že k vám bude úprimný, vo väčšine prípadov sa chystá vysypať klamstvá rýchlejšie, ako kôň prepletá pri kluse nohami. „Peňaženku mám na bielizníku v spálni. Je v nej niečo vyše osemdesiat dolárov. A na príborníku je hlinený čajník...“

Ukázal naň. Pán Modrý sa obzrel, ale pán Žltý nie. Pán Žltý si ďalej obzeral Rothsteina a oči za maskou mal takmer pobavené. Nefunguje to, mihlo sa Rothsteinovi hlavou, no vytrval. Keď sa už prebral, bol nielen vystrašený, ale aj rozzúrený, hoci vedel, že by to nemal dávať najavo.

„Tam mávam peniaze na domácnosť. Päťdesiat alebo šesťdesiat dolárov. Viac v dome nie je. Vezmite si hotovosť a odíďte.“

„Boha ti, ako klameš!“ vybuchol pán Modrý. „Máš oveľa viac, človeče. Vieme to. Ver mi.“

Akoby hrali v divadelnej hre a táto replika bola signálom, pán Červený zakričal z pracovne: „Bingo! Našiel som sejf! Veľký!“

Rothstein vedel, že muž v červenej maske sejf nájde, no aj tak mu spadlo srdce do nohavíc. Bol somár, že doma držal hotovosť, nemal na to iný dôvod ako odpor ku kreditkám, k šekom, akciám a nástrojom transferu, všetkým tým vábivým reťaziam, ktoré pripútavali ľudí k americkej gigantickej a v konečnom dôsledku ničivej mašinérii dlhu a spotreby. Lenže hotovosť by ho mohla zachrániť. Hotovosť sa dá nahradiť. Zato zápisníky, ktorých má vyše stopäťdesiat, tie nie.

„A teraz vysyp kombináciu,“ zavelil pán Modrý.

Luskol prstami v rukavici. „Švihom!“

Rothstein bol už dosť naštvaný, takmer taký naštvaný, aby odmietol. Yolande o ňom hovorievala, že hnev je jeho celoživotné psychické nastavenie. („Zlostil si sa určite ešte v kolíske,“ vyštekla.) No zároveň bol ustatý a vydesený. Ak by sa vzoprel, kombináciu by z neho vymlátili. Možno by dokonca dostal ďalší infarkt a ten by ho celkom určite dorazil.

„Ak vám poviem kombináciu, vezmete si peniaze, ktoré tam nájdete, a odídete?“

„Pán Rothstein,“ prehodil Žltý zdvorilo – a dokonca to znelo úprimne, čiže groteskne, „nie ste v takej situácii, aby ste mohli vyjednávať. Freddy, bež po vrecia.“

Rothsteina ovial studený vzduch, keď pán Modrý, známy aj ako Freddy, vyšiel kuchynskými dverami von. Pán Žltý sa zase usmieval. Rothsteinovi sa ten úsmev už stihol sprotiviť. Tie červené pery.

„No tak, génius, syp,“ znovu mu tykal Žltý. „Čím skôr zaspievaš, tým skôr to budeš mať za sebou.“

Rothstein vzdychol a odrecitoval kombináciu čísel, ktorými sa otváral sejf značky Gardall v šatníku v pracovni. „Trojka vľavo dvakrát otočiť, tridsaťjednotka vpravo, raz otočiť, potom späť na nulu.“

Červené pery sa vo výreze masky roztiahli ešte širšie, až odhalili zuby. „To by som aj uhádol. Je to tvoj dátum narodenia.“

Žltý zakričal kombináciu mužovi v šatníku a Rothstein vydedukoval pár nepríjemných skutočností. Pán Modrý a pán Červený si prišli po prachy a pán Žltý si asi vezme svoj podiel, no už nebol presvedčený, že peniaze sú hlavným cieľom muža, ktorý ho stále oslovoval génius. Akoby na zdôraznenie týchto úvah sa zjavil pán Modrý a zvonku zase zavial studený vzduch. Našiel prázdne vrecia, na každom pleci ich mal prehodené dve.

„Pozri,“ oslovil Rothstein pána Žltého, pozrel mu do očí a neuhol pohľadom. „Nechajte to tak. V sejfe nie je okrem peňazí nič, čo by stálo za to. Zvyšok sú len chaotické čmáranice, ale pre mňa majú význam.“

Pán Červený z pracovne zakričal: „Ježiškove husle aj s trombónom, Morrie! Tu je hotový poklad! Človeče zlatý, je tu tona prachov! Keš! Ešte v obálkach z banky! Tých obálok sú tu desiatky!“

Najmenej šesťdesiat, mohol mu povedať Rothstein, možno aj osemdesiat. V každej štyristo dolárov. Od Arnolda Abela, môjho účtovníka, čo sídli v New Yorku. Jeannie dáva vyplácať šeky na výdavky, nosí mi naspäť hotovosť v obálkach a ja ich ukladám do sejfu. Navyše mám málo výdavkov, lebo Arnold z New Yorku zároveň platí väčšinu účtov. Jeannie odo mňa z času na čas dostane niečo na prilepšenie, niečo dám poštárovi na Vianoce, ale inak hotovosť míňam zriedkakedy. Takto to ide už roky, a prečo? Arnold sa nikdy neopýta, na čo prachy míňam. Možno si myslí, že som dohodnutý s nejakými ľahkými dievčatami. Call girls. Možno si myslí, že v Rockinghame staviam na koníčky.

Lenže vieme, čo je na tom najvtipnejšie? mohol sa opýtať pána Žltého, známeho aj ako Morrie. Ja sa na to nikdy nepýtam ani sám seba. Tak ako sa nepýtam sám seba, prečo stále zapĺňam ďalšie zápisníky. Niektoré veci sú jednoducho tak.

To všetko mohol povedať, ale mlčal. Nie preto, že by tomu pán Žltý nerozumel, ale preto, že ten úsmev červených pier hlásal presný opak – možno by pochopil.

A bolo by mu to fuk.

„Čo tam ešte je?“ zavolal pán Žltý. Oči stále upieral do Rothsteinových. „Škatule? Škatule s rukopismi? Také veľké, ako som ti hovoril?“

„Nie škatule, ale zápisníky,“ odvetil hlasno pán Červený. „Doriti, je ich plný sejf.“

Pán Žltý sa usmial, ešte vždy s pohľadom upretým do Rothsteinových očí. „Ale, ale, píšeš rukou? Stále rukou, génius?“

„Prosím,“ zachrčal Rothstein. „Nechajte ich na pokoji. Tie texty nie sú na čítanie. Ani jeden nie je hotový.“

„A nikdy nebude, povedal by som. Lebo ty len škrečkuješ a škrečkuješ.“ Iskrička v tých očiach – Rothstein by ju považoval za írsku iskričku – zmizla. „A ozaj, veď už vlastne nič vydať nepotrebuješ, však? Financie ťa k tomu rozhodne netlačia. Chodia ti tantiémy za Bežca. A za Bežca v akcii. Aj Bežec spomaľuje ešte stále vynáša. Slávna trilógia o Jimmym Goldovi. Nikdy ju neprestali vydávať. Prednášajú o nej na vysokých školách po celej tejto našej úžasnej krajine. Vďaka učiteľom literatúry, hotovým kabalistom, ktorí si zmysleli, že ty a Saul Bellow ste žijúce monumenty, máš ustavične nové nadšené publikum, študákov, čo kupujú tvoje knihy. Takže si za vodou, však? Prečo by si riskoval a publikoval niečo, čo by ti mohlo naštrbiť dokonalú reputáciu? Môžeš sa tu schovávať a sám pred sebou predstierať, že zvyšok sveta neexistuje.“ Pán Žltý pokrútil hlavou. „Kamarát, ty nemáš blok. Ty máš hotovú zápchu!“

Pán Modrý netrpezlivo postával na prahu. „Hej, Morrie, tak čo mám urobiť?“

„Choď aj s Curtisom tam. Všetko pobaľte. Ak vo vreciach nebude dosť miesta na zápisníky, poobzerajte sa. Ešte aj takýto starý zalezený potkan tu musí mať aspoň jeden kufor. Nepočítajte prachy, to by ste len márnili čas. Chcem odtiaľto čím skôr vypadnúť.“

„Okej.“ Pán Modrý – Freddy – odišiel.

„Nerobte to,“ ozval sa Rothstein a ohromilo ho, ako sa mu trasie hlas. Občas zabúdal, aký je starý, ale dnes v noci veru nie.

Ten, ktorý sa volal Morrie, sa k nemu naklonil, z otvorov v žltej maske gánili sivozelené oči. „Niečo ti poviem. Ak budeš úprimný, možno ti tie zápisníky necháme. Budeš ku mne úprimný, génius?“

„Vynasnažím sa,“ vzdychol Rothstein. „A len pre poriadok, ja sa za génia nepovažujem. Za toho ma vyhlásil len Time.“

„Ha! Stavím sa, že si im nenapísal protestný list.“

Rothstein mlčal. Sviniar jeden, uvažoval. Šikovný a bystrý sviniar. Ty mi tu nič nenecháš, všakže? Bez ohľadu na to, čo ti poviem.

„Vieš, čo by som rád vedel? Prečo, preboha, si sa musel vyvŕšiť na Jimmym Goldovi? Prečo si ho musel ponížiť?“ Otázka bola taká nečakaná, že Rothstein hneď nepochopil, o čom to Morrie hovorí, aj keď Jimmy Gold bol jeho najslávnejšou literárnou postavou, tou, pre ktorú si ho zapamätajú (ak si ho teda vôbec zapamätajú). Na tej istej obálke Time, kde Rothsteina vyhlásili za génia, nazvali Jimmyho Golda „americkou ikonou zúfalstva v krajine hojnosti“. V podstate to bola somarina, ale takto sa predávajú knihy.

„Ak myslíš, že som mal po Bežcovi skončiť, tak to nie si jediný.“ Ale takmer jediný, mohol dodať. Bežec v akcii posilnil jeho povesť významného amerického spisovateľa a Bežec spomaľuje bol vyvrcholením jeho kariéry: kritici ho ospievali až po samé nebesia, kniha bola šesťdesiatdva týždňov na rebríčku bestsellerov v New York Times. Dostal za ňu aj Národnú knižnú cenu – niežeby si bol po ňu osobne. „Je to Ílias povojnovej Ameriky,“ odznelo vo verdikte poroty a platilo to nielen o poslednom diele, ale o celej trilógii.

„Netvrdím, že si mal po Bežcovi skončiť,“ zavrtel hlavou Morrie. „Bežec v akcii bola rovnako dobrá kniha, možno aj lepšia. Obe boli pravdivé. To tá posledná, človeče. Hotový festival tupostí. Reklama? Preboha, človeče... reklama?“

Pán Žltý v tej chvíli vykonal niečo, pri čom Rothsteinovi stiahlo hrdlo a v žalúdku akoby mu oťaželo olovo. Pomaly, takmer zamyslene si strhol žltú lyžiarsku masku a odhalil tvár mladého muža, Bostončana s írskymi génmi: červené vlasy, zelenkasté oči, bledá pokožka, ktorá sa zakaždým len spáli, nikdy neopáli. A tie čudesné červené pery.

„Dom na predmestí? Pred ním ford sedan? Žena, dve detičky? Chceli si tým povedať, že každý sa napokon zapredá? Každý zhltne otrávenú návnadu?“

„V tých zápisníkoch...“

V zápisníkoch boli ešte dva romány o Jimmym Goldovi, to mu chcel povedať, dva romány, ktorými sa kruh uzavrel. V prvom románe Jimmy pochopí prázdnotu svojho predmestského sladkého života a opustí rodinu, zanechá prácu aj pohodlný dom v Connecticute. Odíde peši, len s batohom a v tom, čo má na sebe. Stane sa z neho staršia verzia chalana, ktorý sa vykašlal na školu, odmietol svoju materialistickú rodinu a po alkoholickom víkende, strávenom túlaním po New Yorku, sa rozhodol vstúpiť do armády.

„No, čo je v zápisníkoch?“ zvýšil hlas Morrie. „No tak, génius, počúvam! Hovor, prečo si ho musel zraziť do prachu a ešte mu aj šliapnuť na hlavu!“

V knihe Bežec mieri na západ sa znovu stane sám sebou, chcel odpovedať Rothstein. Sám sebou, aký naozaj je. Lenže teraz mu pán Žltý ukázal svoju tvár a z predného vrecka na plédovej bunde vytiahol pištoľ. Vyzeral ľútostivo.

„Vytvoril si jednu z najvznešenejších postáv americkej literatúry. A potom si na ňu nasral,“ vysvetľoval mu Morrie. „Muž, ktorý je toho schopný, si nezaslúži žiť.“

Hnev sa vrátil, zdvihol sa s hukotom ako víchor, milé prekvapenie. „Ak si to myslíš,“ odsekol John Rothstein, „tak si nikdy nepochopil ani slovo z toho, čo som napísal.“

Morrie zdvihol zbraň. Hlaveň pištole bola ako čierne oko.

Rothstein naňho namieril hrčovitým reumatickým prstom, akoby mal tiež búchačku, a potešilo ho, že Morrie zažmurkal a trochu sa mykol. „Nehraj sa mi tu na literárneho kritika. Tých som si užil viac než dosť a skôr, než si ty vôbec prišiel na svet. Koľko máš vlastne rokov? Dvadsaťdva? Dvadsaťtri? Čo vieš o živote, nieto ešte o literatúre?“

„Dosť, aby mi bolo jasné, že každý sa nezapredá.“ Rothstein užasnuto hľadel, ako sa v tých írskych očiach zaligotali slzy. „Neprednášaj mi o živote, keď si sa dvadsať rokov schovával pred svetom ako potkan v diere.“

Zase tá stará výčitka – ako sa opovažuješ odísť od stola slávy? Tá z iskry Rothsteinovho hnevu rozdúchala plnokrvnú zúrivosť. Zúrivosť, v akej bol schopný hádzať poháre a rozbíjať nábytok, zúrivosť, akú by dobre spoznali Peggy aj Yolande, a on bol za to vďačný. Radšej zomrieť rozzúrený než modlikajúc na kolenách.

„Ako chcete, vy teľce, za to, čo som napísal, získať prachy? Už ste si to premysleli? Predpokladám, že áno. Ty asi vieš, že rovnako môžeš skúšať predať ukradnutý Hemingwayov zápisník alebo Picassov obraz. Lenže tvoji kamoši nie sú takí vzdelaní, čo? Viem to, stačí mi počuť, ako rozprávajú. Vedia to, čo ty? Určite nie. Nalákal si ich sem, namotal na sľuby. Ukázal si im vzdušné zámky so sľubom, že každý ten svoj dostane. Hej, sľubovať, rečniť, to ti asi ide. Iste máš širokú slovnú zásobu. Nuž, podľa mňa je síce široká, ale plytká.“

„Čuš. Hovoríš ako moja matka.“

„Kamarát môj milý, si obyčajný vulgárny zlodej. A navyše hlúpy, lebo kradneš niečo, čo sa nedá predať.“

„Už mlč, génius. Varujem ťa.“

Rothstein sa zamyslel. No a čo, ak ten ciciak potiahne kohútik? Aspoň sa už nebudem musieť trápiť s tabletkami. Aj s výčitkami, ktoré cítim pri pohľade do minulosti, kde sa ako vraky rozbitých áut váľajú trosky vzťahov. Bude koniec s posadnutým písaním, hromadením zápisníkov ako kôpok zajačieho trusu popri lesnom chodníku. Guľka do hlavy hádam ani nie je taká zlá. Lepšia než rakovina alebo alzheimer, najväčšia nočná mora každého človeka, ktorý sa živil vlastným umom. Samozrejme, noviny budú plné palcových titulkov, a tých som si užil dosť ešte aj pred tým prekliatym článkom v Time, ale... ak ciciak potiahne kohútik, aspoň ich nebudem musieť čítať.

„Jasné, že si hlúpy,“ zdôraznil Rothstein. Odrazu bol takmer v extáze. „Myslíš si, že máš viac rozumu ako tí dvaja, ale nie je to tak. Tí aspoň vedia, načo sú prachy.“ Nahol sa dopredu a uprel pohľad do bledej tváre, posiatej pehami. „Vieš ty čo, chlapče? Takí ako ty odrádzajú normálnych ľudí od čítania.“

„Posledný raz ťa varujem,“ zamrmlal Morrie.

„Strč si tie svoje varovania do riti. Aj tú svoju sprostú mater. A buď ma zastreľ, alebo zmizni z môjho domu.“

Morris Bellamy ho zastrelil.

2009

Prvá hádka o peniaze v saubersovskej domácnosti – teda prvá, ktorú počuli aj deti – sa odohrala raz večer v apríli. Nebola to veľká hádka, ale aj najväčšie búrky sa začínajú jemným vánkom. Peter a Tina Saubersovci boli v obývačke. Pete si robil úlohy a Tina pozerala dévedečko so SpongeBobom. Videla ho už veľakrát, ale nikdy sa jej nezunovalo. To bolo šťastie, lebo v týchto dňoch už Saubersovci nemali Cartoon Network. Tom Saubers pred dvoma mesiacmi zrušil káblovku.

Tom a Linda Saubersovci boli v kuchyni a Tom už zavrel svoj starý ruksak, do ktorého si zbalil energetické tyčinky, plastovú nádobu s nakrájanou zeleninou, dve fľaše vody a plechovku koly.

„Si cvok,“ frflala Linda. „Vždy mi bolo jasné, že si prehnane ambiciózny, ale toto je už priveľa. Ak si chceš nastaviť budík na piatu, nech sa páči. Môžeš vyzdvihnúť Todda, prídeš k City Center o šiestej a aj tak budeš prvý v rade.“

„To určite,“ odvrkol Tom. „Todd povedal, že minulý mesiac bol veľtrh práce v Brook Parku a ľudia sa stavali do radu už deň vopred. Celý deň vopred, Lin!“

„Todd kadečo natára. A ty ho počúvaš. Pamätáš sa, ako ti vravel, že Petovi a Tine sa bude páčiť tá šou s monster truckmi...“

„Tu nejde o šou s monster truckmi ani o koncert v parku, ani o ohňostroje. Ide o náš život!“

Pete zdvihol hlavu od úlohy a na chvíľu sa im s mladšou sestrou stretli oči. Tina veľavravne pokrčila plecami: rodičia. Vrátil sa k algebre. Ešte štyri príklady a môže ísť k Howiemu. Zistí, či Howie nemá nejaké nové komiksy. Pete ich rozhodne nemal za čo vymieňať; jeho vreckové zmizlo tam, kam káblovka.

V kuchyni začal Tom chodiť sem a tam. Linda k nemu podišla a jemne ho chytila za rameno. „Viem, že ide o náš život.“

Hovorila potichu – čiastočne preto, aby ju nepočuli deti a neboli nervózne (vedela, že Pete už aj tak je), a najmä preto, aby ubrala plyn. Vedela, ako sa Tom cíti, a ľutovala ho. Bolo zlé mať starosti, ale ešte horšie bolo cítiť poníženie, pretože už nevládal plniť to, čo chápal ako svoju základnú povinnosť – živiť rodinu. Poníženie vlastne nebolo správne slovo. Cítil hanbu. Desať rokov pracoval vo firme Lakefront Realty, stále patril k jej najlepším realitným maklérom a často mával vo výklade svoju usmiatu fotku. Peniaze, ktoré Linda zarobila ako učiteľka, boli len čerešničkou na torte. Potom na jeseň v dvetisíc ôsmom ekonomika padla na hubu a zo Saubersovcov sa stala rodina s jedným príjmom.

Nebolo to tak, že by Toma prepustili a čakali na lepšie časy, kým ho zoberú naspäť. Kdeže, zo sídla realitnej kancelárie Lakefront Realty sa stala prázdna budova s počmáranými stenami a s tabuľkou NA PREDAJ ALEBO NA PRENÁJOM. Bratia Reardonovci, ktorí firmu zdedili po otcovi (a ich otec po svojom otcovi), veľa investovali do akcií, a keď sa trh zrútil, prišli takmer o všetko. Lindu ktovieako neutešilo, že na tej istej lodi sa ocitol aj Tomov najlepší kamarát Todd Paine. Todda považovala za hlupáčika.

„Videl si predpoveď počasia? Ja áno. Bude zima. Ráno príde od jazera hmla, možno sa chystá aj mrznúce mrholenie. Mrznúce mrholenie, Tom!“

„V to práve dúfam. Aspoň príde menej ľudí a bude väčšia pravdepodobnosť, že si niečo nájdem.“ Chytil ju za predlaktia, ale jemne. Netriasol ňou, nekričal. To prišlo až neskôr. „Musím si niečo nájsť, Lin, a teraz na jar je veľtrh práce moja najväčšia šanca. Vieš, že si vytrvalo hľadám robotu...“

„Viem...“

„A stále nič. Ani ň. Len pár flekov v prístave a niečo pre stavbárov v obchodnom centre pri letisku, lenže vieš si ma predstaviť, ako fyzicky makám? Mám nadváhu štrnásť kíl a z formy som vyšiel pred dvadsiatimi rokmi. Možno by som si niečo našiel v centre – možno nejaké úradnícke miesto –, keby sa trochu zlepšila situácia... Ale bolo by to slabo platené a zrejme len dočasné. Takže s Toddom vyrážame o polnoci, vystojíme si rad, kým zajtra ráno neotvoria dvere, a sľubujem ti, že sa vrátim s takou robotu, v ktorej aj niečo zarobím.“

„A zrejme aj s nejakým vírusom, ktorý od teba všetci chytíme. Potom sa budeme musieť uskromniť s jedlom, aby sme zaplatili za lekára.“

Vtedy sa na ňu naozaj naštval. „Vieš, čo potrebujem?

Aby si ma trochu podporila!“

„Tom, preboha, veď sa sna...“

„Možno ma aj trochu pochválila. ‚Dobre, že si aktívny, Tom. Sme radi, že sa obetuješ pre rodinu.‘ Tak nejako. Ak teda náhodou nechcem od teba priveľa.“

„Ja som len povedala, že...“

Lenže kým stihla dokončiť vetu, kuchynské dvere sa otvorili a zavreli. Tom si šiel von zapáliť. Keď tentoraz Pete zdvihol hlavu, videl na Tininej tvári úzkosť a obavy. Napokon, mala len osem rokov. Pete sa usmial a žmurkol na ňu. Tina mu úsmev neisto opätovala, potom sa znovu sústredila na dianie v podmorskom kráľovstve, kde otcovia neprichádzajú o prácu a nezvyšujú hlas a deti sa nemusia zaobísť bez vreckového. Teda ak poslúchajú.

Tom pred odchodom odniesol dcéru do postele a pobozkal ju na dobrú noc. Potom pobozkal aj pani Beasleyovú, Tininu obľúbenú bábiku – povedal, že pre šťastie.

„Ocko? Všetko dobre dopadne, však?“

„Jasné, miláčik,“ odvetil. Zapamätala si to. Tú istotu v jeho hlase. „A teraz už spi.“ Odišiel normálne po vlastných. Aj to si zapamätala, lebo už nikdy ho nevidela tak dobre chodiť.

Na konci strmej prístupovej cesty z Marlborough Street k parkovisku pred City Center sa Tom ozval: „Hej, počkaj, zastaň!“

„Sú za mnou autá,“ odvetil Todd.

„Len na chvíľu.“ Tom zdvihol mobil a odfotil si ľudí čakajúcich v rade. Už ich tam bolo okolo stovky. Minimálne. Nad dverami visel transparent s nápisom: 1 000 PRACOVNÝCH MIEST ZARUČENÝCH! a pod tým: Naše mesto sa svojich ľudí zastane! – STAROSTA RALPH KINSLER.

Za hrdzavým subaru Todda Paina niekto zatrúbil.

„Tommy, nechcem ťa rušiť, keď si chceš zaznamenať tieto vzácne okamihy, ale...“

„Pokojne choď ďalej. Mám to.“ Keď Todd zašiel na parkovisko, kde už boli miesta najbližšie k budove obsadené, dodal: „Normálne sa neviem dočkať, kedy tú fotku ukážem Linde. Vieš, čo mi povedala? Že ak prídeme do šiestej, budeme prví v rade.“

„Vravel som ti, bráško. Toddster neklame.“ Toddster zaparkoval. Subaru postupne stíchlo, akoby vypustilo vetry, a zachrčalo. „Na svitaní tu budú aj dve tisícky ľudí. Aj telka. Všetky stanice. City at Six, Morning Report, MetroScan. Možno s nami urobia rozhovor.“

„Mne by stačila robota.“

Linda mala v jednom pravdu – bolo vlhko. Vo vzduchu bolo cítiť jazero, ten pach, čo mierne pripomínal stoku. Teplota tak klesla, že sa mu takmer parilo od úst. Stáli tu stĺpiky so žltou páskou s nápisom ZÁKAZ VSTUPU a žiadatelia o prácu čakali v kľukatom rade poskladanom ako harmonika. Tom a Todd si zastali medzi posledné stĺpiky. Za nimi sa však ihneď stavali ďalší, väčšinou muži, niektorí v ťažkých flísových robotníckych bundách, iní v podnikateľských kabátoch a s podnikateľskými účesmi, ktoré už strácali presné kontúry. Tom odhadoval, že do svitania sa rad posunie na koniec parkoviska, a pritom potrvá ešte aspoň štyri hodiny, kým otvoria dvere.

Kútikom oka zazrel ženu s bábätkom, o niekoľko zákrut v rade vpredu. Tomovi zišlo na um, aký musí byť človek zúfalý, keď sem príde uprostred takejto chladnej a vlhkej noci s malým dieťatkom. Bábo bolo v detskom nosiči. Žena sa rozprávala s mohutným mužom, ktorý mal cez plece prehodený spací vak, a bábätko pozeralo raz na jedného, raz na druhého ako najmenší tenisový divák na svete. Pôsobilo to trochu komicky.

„Nechceš kvapku na zohriatie, Tommy?“ Todd vytiahol z ruksaka fľašku whisky.

Tom takmer odmietol, lebo si spomenul na Lindine slová pri rozlúčke – Neopováž sa prísť domov pripitý –, potom podávanú fľašu prijal. V takejto zime mu glg whisky nezaškodí. Cítil, ako alkohol steká a zohrieva mu hrdlo a brucho.

Kým prídeš k pultu, vypláchni si ústa, pripomenul si. Zamestnávatelia neprijmú človeka, z ktorého razí whisky. Keď mu Todd ponúkol ďalší glg – bolo to okolo druhej –, Tom odmietol. No keď ho ponúkol ešte o tretej, Tom vzal do rúk fľašu. Pozrel na hladinu v nej a videl, že Toddster sa rozhodne neukrátil.

No a čo? pomyslel si Tom a odpil si trochu viac ako glg.

„To je ono,“ prikývol Todd. Trošilinku sa mu motal jazyk. „Len si daj.“

Stále prichádzali žiadatelia o prácu, ich autá sa z Marlborough Street predierali cez hustnúcu hmlu. Rad sa tiahol aj za stĺpikmi a už sa nevlnil. Tom mal pocit, že chápe ekonomické problémy, ktoré postihli krajinu – neprišiel vari o miesto, a ešte aj veľmi slušné? –, ale keď autá stále prichádzali a rad rástol (už nevidel, kde sa končí), začal to vidieť z nového a strašidelného uhla. Toto možno nie sú problémy. Možno je to kríza.

Vpravo, v bludisku stĺpikov a pások vedúcich k dverám tmavej budovy City Center, sa ozval detský plač. Tom sa poobzeral a zbadal, že muž so spacím vakom pridržiava nosič, aby z neho žena (Bože, pomyslel si Tom, vyzerá ako tínedžerka) mohla vytiahnuť bábätko.

„Kurva, a to je čo?“ Toddovi sa hlas motal ešte viac.

„Dieťa,“ odvetil Tom. „Žena s dieťaťom. Dievča s dieťaťom.“

Todd sa zadíval tým smerom. „Ty kokos,“ povedal.

„To je teda poriadne... oné... nezopv... nezodpovedné.“

„Si opitý?“ Linda nemala Todda rada, nevidela jeho dobré stránky, a Tom si momentálne nebol istý, či ich vidí aj on.

„Trochu. Kým otvoria, vytriezviem. Mám aj mentolky.“ Tom sa chcel Toddstera spýtať, či si priniesol aj očné kvapky – oči mal červené ako angorák –, ale povedal si, že teraz sa mu na túto tému nechce baviť. Znovu pozrel smerom, kde stála žena s plačúcim dieťaťom. Najprv si myslel, že odišli. Potom pozrel nižšie a videl, že žena sa s dieťaťom na hrudi zasúva do chlapovho spacáku. Mohutný chlap jej pridržiaval ústie vaku. Bábo stále revalo z plných pľúc.

„Tak utíšiš už to decko?“ zavolal nejaký muž.

„Niekto by mal zavolať sociálku,“ dodala akási žena.

Tom si spomenul na Tinu v tom veku, predstavil si ju vonku v tomto chladnom a hmlistom ráne pred úsvitom, a potlačil nutkanie okríknuť toho muža a ženu, aby zavreli ústa... ale aby radšej pomohli. Napokon, nie sú v tom všetci spolu? Nešťastníci a smoliari.

Plač stíchol. Jednoducho prestal.

„Asi ho kŕmi,“ ozval sa Todd. Názorne si stisol hruď.

„Uhm.“

„Tommy?“

„No?“

„Vieš, že Ellen prišla o prácu?“

„Bože, nie. To som nevedel.“ Tváril sa, že nevidí strach na Toddovej tvári. Ani ligotavú vlhkosť v jeho očiach. Možno od alkoholu alebo od chladu. Možno ani od jedného.

„Povedali, že sa jej ozvú, keď sa situácia zlepší, ale to isté tvrdili aj mne, a už som pol roka bez roboty. Minul som poistku. Už je fuč. Vieš, koľko nám zostalo v banke? Päťsto dolárov. Ako dlho ti vydrží päťsto dolárov, keď u Krogera stojí bochník chleba dolár?“

„Dlho nie.“

„To teda nie. Musím si tu niečo nájsť. Musím.“

„Nájdeš si. Obidvaja si nájdeme.“

Todd zdvihol bradu a pozrel na mohutného chlapa, ktorý teraz zrejme strážil spacák, aby nikto omylom nestúpil na ženu a dieťa. „Myslíš, že tí dvaja sú zobratí?“

Tom sa nad tým ešte nezamýšľal. Spravil to teraz.

„Asi hej.“

„Potom sú určite obidvaja nezamestnaní. Inak by jeden z nich zostal doma s dieťaťom.“

„Možno,“ uvažoval nahlas Tom, „si myslia, že keď prídu s dieťaťom, budú mať väčšie šance.“

Toddovi sa rozjasnila tvár. „Ha, prišli sem vyvolávať súcit! To nie je zlý nápad!“ Zdvihol fľašu. „Dáš si?“

Tom sa trochu napil a pomyslel si: Ak to nevypijem ja, vypije to Todd.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

P r v á č a s ť ZAKOPANÝ POKLAD