Dan T. Sehlberg

SINON

Copyright © 2015 by Dan T. Sehlberg

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © 2015 by Katarína Uhríková

Jacket design © 2015 by Emil Křižka

Slovak edition © 2015 by Ikar

ISBN 978-80-551-4531-0

Pre Annu, Natashu a Rebeccu

Slovo pandémia je odvodené z gréckeho pandemia a znamená „všetok ľud“. V súčasnosti sa považuje za druhú najväčšiu hrozbu pre ľudstvo, hneď po ničení životného prostredia. Analýza kľúčových slov na sociálnej sieti twitter odhalila, ktorej globálnej katastrofy sa ľudia obávajú najviac. Na prvom mieste, so ziskom tridsiatich štyroch percent hlasov, skončila pandémia. Na druhom mieste sa umiestnil ekonomický kolaps.

Prológ

Cornelia Mulderová v ten deň rozhodne nemala ísť do práce. Nemala nastúpiť do preplneného vlaku na trati Brennerbaan – Nyenrode a predovšetkým nemala ani len vystrčiť nohu z postele. Celú noc sa potila, snívali sa jej príšerné nočné mory a určite mala horúčku. Keď ráno zazvonil budík, podarilo sa jej, napriek všetkému, vložiť nohy do papúč z ovčej vlny a dotackať sa do kúpeľne. Obliekla si včerajšie šaty, natlačila dokumenty do obnosenej aktovky, ani sa len nenalíčila a vyšla von na ulicu. Cesta na univerzitu bola pre ňu utrpením. Zakaždým, keď vozeň zahrkotal, naplo ju na vracanie a hlasná vrava navôkol jej pripadala vzdialená a nesúvislá. Bol prvý deň semestra a ona mala spoznať svoju novú skupinu študentov programu MBA. Nechať sa vypísať neprichádzalo do úvahy. Záujemcovia o štúdium zaplatili nemalú sumu a každý jeden z nich mal tie najlepšie referencie od najúspešnejších holandských firiem. Očakávania teda boli vysoké.

V zborovni zbadala Cornelia na svojej pravej ruke zvláštne rany. Keď si pred zrkadlom na toalete vyhrnula lepkavé šaty, objavila podobné rany aj na bruchu. Pripomínali čiernohnedé vriedky bolestivé na dotyk. Vyvracala sa do umývadla, hrubou papierovou servítkou si utrela ústa a potom dlho hľadela na svoje krvou podliate oči. Prednáška mala začať o necelých štyridsať minút. O tri hodiny bude hotová a potom rovno domov do postele.

V štyroch radoch sedelo päťdesiat ambicióznych poslucháčov pripravených na prednášku. Priamo pred nimi, medzi kozubom a obrazom od Rembrandta, stála hlavná lektorka Cornelia. Už v momente, keď vstúpila do učebne vyvolala rozpačité dojmy. Pohľadom neustále blúdila po miestnosti, jej pohyby boli neprirodzene strnulé. Snažila sa pozdraviť, ale hlas sa jej zlomil. Možno chcela povedať viac, no rozmyslela si to. Zodvihla mikrofón k tvári a z úst vyšiel len ťažký ston, ktorý zachrapčal v reproduktoroch. Preglgla a zarovnala svoje poznámky. Sekundy ubiehali. Miestnosťou sa začala šíriť nepríjemná a čoraz ťaživejšia atmosféra. Cornelia sa pokúsila napiť, no ruky sa jej triasli tak veľmi, že všetku vodu porozlievala na papiere. Napokon sa obrátila k veľkým oknám s výhľadom na park.

„Ja... kde som?“

Žena sediaca v prvom rade zdvihla ruku, no nečakala, kým dostane slovo.

„Pani Mulderová, tečie vám z nosa krv.“

Cornelia si automaticky na nos priložila ruku, na ktorej teraz svietilo niekoľko otvorených rán. Zapotácala sa a skôr než k nej stihol pribehnúť niektorý z poslucháčov, tvrdo dopadla na podlahu. Muž, ktorý sedel najbližšie, vyskočil zo stoličky a pribehol jej na pomoc, no vzápätí zdesene cúvol. Tvár ženy, ktorú mal pred sebou, bola zaliata krvou. Krv sa jej rinula z dokorán otvorených očí a klokotala z pootvorených úst.

Primár nemocnice Jahn Boer znepokojene študoval zdravotné záznamy novej pacientky. Cornelia Mulderová nebola jediná. Za posledných pár hodín bolo v urgentnej nemocnici UMC v Utrechte hospitalizovaných ďalších šesť pacientov s rovnakými symptómami. Všetci teraz ležali v kóme.

1. ČASŤ

POZDRAV Z KETZIOTU

Pred siedmimi dňami

Medzi Somálskom a Nairobi

Let číslo XU 529 spoločnosti African Express opustil medzinárodné letisko Jomo Kenyatta v Nairobi s päťhodinovým meškaním. Let mal trvať približne deväťdesiat minút. Nemali nič na programe, preto im meškanie nespôsobilo žiadne vážnejšie problémy. Rachel Papo sa pozrela na hodinky. Dvadsať minút do pristátia. Gregor Khazan, tučný muž vedľa nej, páchol od potu a rukami si po celý čas nervózne šúchal stehná.

Vyzrela z okna DC-9. Nebo bolo takmer bezoblačné. Videla len nekonečnú planinu, ktorú sem-tam preťali osamelé tmavé mračná. Kabína páchla stuchlinou. Zavrela oči a snažila sa nájsť si čo najpohodlnejšiu polohu. Sedadlo zo šedého plastu, potiahnuté zodratou hnedozelenou tkaninou, bolo tvrdé a nepoddajné. V poslednom čase ju rozbolel chrbát hneď, ako si sadla. Pri poslednej kontrole doktor znepokojene ukazoval na veľké rozmazané röntgenové snímky. Driekové stavce L2 a L3 boli poškodené. K poraneniam došlo počas bombového útoku na jej byt. Tlaková vlna ju vyhodila takou silou, že preletela cez balkónové sklo a dopadla na kamenné obklady. Utrpela nielen početné zlomeniny a praskliny, ale aj porušenie miechy. Podľa lekárov mala veľké šťastie. Ak by predlaktím nestlmila pád, bola by dnes ochrnutá. Inštinktívne sa dotkla jazvy na ľavej ruke. Bolesti chrbtice sa však nezbaví do konca života.

S Davidom Yassurom, operatívnym vedúcim Mossadu, prebrala

Rachel rôzne možnosti prestrojenia. Gregor pracoval pre ruskú ropnú spoločnosť Siberian Petrol Resources. Najlepšie lži majú vždy blízko k pravde, preto sa nakoniec rozhodli ponechať mu pravú identitu. Ako ropný prospektor, v obnosenom šedom obleku, košeli pokrytej fľakmi, so svojimi veľkými prsteňmi a riedkymi mastnými vlasmi bol pre ich plán dokonalý. Okrem tejto pravdy však Rachel už vymyslela historku, ktorá by mala fungovať. Ona bude vystupovať ako Nadira Al-Nsour, investičná manažérka firmy Katar Capital Partner, ktorá Gregora sprevádza ako poradkyňa a asistentka. Komoditný analytik zistil, že pod suchou, popraskanou pôdou Somálska sa nachádza približne stodesať miliárd barelov surovej ropy. Spoločnosť African Energy už začala s vrtnými prácami, prvýkrát v tejto krajine za posledných vyše dvadsať rokov. Predpokladaný objem vyťaženej ropy by mal predstavovať štyri miliardy barelov v hodnote päťsto biliónov dolárov. Preteky sa začali. Čínske, britské a ruské ropné spoločnosti už podplácajú vodcov v krajine, aby si zaistili ťažobné práva a vypratali dediny v blízkosti vrtných oblastí. Práve preto Gregor pred tromi týždňami navštívil krajinu a oficiálne je to aj dôvod, prečo sa teraz vracia spolu s poradkyňou z Kataru. Lietadlo sa zatriaslo a stratilo výšku. Gregor niečo zamrmlal, no ona ani len neotvorila oči. Čo bude robiť s toľkými peniazmi? Kúpi si kaviár? Dezodorant?

Gregor sa zo svojej predchádzajúcej cesty vrátil s dôležitou informáciou. Sotva pristál v Rusku, skontaktoval sa s americkým diplomatom a Američania informáciu okamžite poslali do Jeruzalema. Rachel hovorila plynule rusky, preto ju nasledujúci deň vyslali do Petrohradu. V Café Singer, pri stole s výhľadom na Kazanskú katedrálu a široký Nevský prospekt, jej Gregor vyrozprával, čo zažil počas svojho posledného dňa v Mogadiše. Vo vstupnej hale hotela ho zastavil neznámy mladý muž. Bol na smrť vydesený a žiadal Gregora, aby mu pomohol opustiť krajinu. Tvrdil, že je členom teroristickej siete Al-Šabáb, ale po rodinnej hádke je teraz jeho meno na smrteľnej listine. Somálčan sa ukryl v jednom z veľkých utečeneckých táborov za mestom, no bol si istý, že skôr či neskôr ho nájdu. Chcel poskytnúť informácie výmenou za ochranu a azyl. Informácie o palestínskej skupine, ktorá navštívila Soomaaliland a zaplatila Al-Šabábu za ochranu. Palestínčania vraj mali veľmi špecifické požiadavky týkajúce sa internetového prístupu a počítačovej kapacity. Gregor dostal od Somálčana telefónne číslo. Podľa plánu mal v momente, ako dorazili do hotela v Mogadiše, zavolať naň a oznámiť Somálčanovi, že má pre jeho situáciu riešenie. Tým riešením mala byť ona, v skutočnosti však nemala ani možnosti, ani záujem zachrániť ho. Samozrejme, niesla so sebou obálku s falošnými dokladmi, ktoré by mu teoreticky mohli pomôcť dostať sa cez hranice. Ak bude muž dostatočne zúfalý, celkom určite táto obálka postačí na získanie všetkých informácií. Napriek tomu mu nedávala žiadne šance. Al-Šabáb mal pod kontrolou veľkú časť krajiny, ako aj policajné zložky a armádu. S novou identitou, alebo bez, odpadlík bol odsúdený na smrť.

Prasknutý reproduktor zahlásil, najprv svahilsky a hneď na to po anglicky, že lietadlo čoskoro pristane. Otvorila oči. Gregor pohľadom plným sĺz civel na operadlo pred sebou a rukami si ešte vždy zúrivo šúchal stehná. Slnko stálo priamo nad lietadlom a Rachel tak mohla pozorovať tieň lietadla, kĺžuci po pestrofarebnej mozaike pod nimi. Budovy pripomínali kúsky lega roztrúsené medzi vyschnutými korytami riek a úzkymi líniami ciest. Na obzore sa objavil pás mora. Azúrové pirátske vody. V súčasnosti sa celá medzinárodná námorná doprava oblasti Afrického rohu vyhýbala. Tieň lietadla bol čoraz väčší. Už leteli nad mestom. Tisíce domov, preľudnená džungľa plná úzkych uličiek a obrovských skládok odpadu. Magazín Forbes označil Mogadišo za najnebezpečnejšie miesto na svete. Krajinu riadili znepriatelení vodcovia milícií a nekonečná občianska vojna po sebe zanechala zúbožené mesto, neustále drancované zdrogovanými detskými vojakmi. Mesto, kde milície znásilňovali a vraždili civilistov a kde samovražedné útoky, bombové nálože v autách a ostreľovači boli na dennom poriadku. Záplavy, suchá a hlad si každý rok vyžiadali tisíce obetí. Je to svet, v ktorom neplatia zákony, s výnimkou zopár náhodne verejnosťou vyžiadaných trestov podľa šaríe vo forme popráv, mučenia či zmrzačenia. Rachel vystrela nohy pred seba a náhla bolesť jej skrivila tvár. Potom sa usmiala na urasteného Rusa.

„Ak budeme mať šťastie, stihneme si pred večerou ešte zaplávať.“

Negevská púšť, Izrael

Neďaleko púštneho mesta Haluza, ktoré je súčasťou svetového dedičstva Unesco, obklopený vysokými piesočnými dunami, leží obrovský komplex.Ten sa však na zoznam Unesca určite nikdy nedostane. S rozlohou štyristotisíc štvorcových metrov je Ketziot najväčšou väznicou Izraela. Oblasť sa začala využívať počas prvej intifády, arabsko-izraelského konfliktu, ako tábor pre palestínskych vojnových zajatcov. Väzenie bolo rozdelené na štyri sekcie, obkolesené päťmetrovým múrom s elektrickým ostatným drôtom, strážnymi vežami a najmodernejšími kontrolnými senzormi. Prísne oddelené sekcie umožnili zamedzenie styku skupín s odlišnými politickými názormi či náboženským presvedčením, ako aj separáciu jednotlivých väzňov. Len zopár ľudí vedelo o existencii piatej sekcie pod zemou, presnejšie sedemnásť metrov pod zložitým kanalizačným a vodovodným systémom väznice.

David Yassur pohľadom skúmal bývalého člena knesetu, izraelského parlamentu, sediaceho na opačnej strane stola. Akim Katz, krycie meno Sinon. Len pred zhruba týždňom jeden z najdôležitejších vládnych poradcov a blízky priateľ premiéra Bena Šávita. Yanis Solman, hlavný vyšetrovateľ, sedel vedľa Davida, priamo oproti nahému Akimovi, ktorý mal ruky pripútané k operadlu stoličky. Miestnosť bola chladná a David videl, že Akim je premrznutý na kosť. Yanis sa venoval svojim papierom. Listoval v nich, tváril sa, že niečo hľadá, robil si poznámky a opäť listoval. Šuchot papiera šiel Davidovi na nervy. Nakoniec položil Yanisovi ruku na rameno. Ten prekvapene vstal.

„Nechajte nás chvíľu osamote.“ Na to sa obrátil k Akimovi.

„Dáte si kávu alebo pohár vody?“ Akim ani nemihol brvou. David sa obrátil späť k Yanisovi.

„Ja si rozhodne kávu dám.“

Hlavný vyšetrovateľ prikývol, odložil stoh papierov a odišiel. Sivé oceľové dvere sa za ním so slabým cvaknutím zamkli. Miestnosť stíchla, bolo počuť len zvuk klimatizácie. David premýšľal, či Yanis nastavil režim chladenia naschvál. Akim zvesil hlavu. David na jeho pravom predlaktí zazrel stopy po ihlách. Žily boli ešte stále sfarbené od silných preparátov. Mučenie väzňov elektrošokmi či simulovaným topením patrilo minulosti. Všetko sa vyvíja. Autá sú bezpečnejšie, počítače rýchlejšie a mučenie efektívnejšie. Alebo minimálne čistejšie. Dnes existujú drogy, ktoré otupia zmysly natoľko, že na zlomenie statného vojaka stačí tlesknúť rukami. Sú drogy, ktoré dokážu vytvoriť ilúziu pavúkov lezúcich po každom orgáne tela a naplnia väzňa neopodstatnenou hrôzou. A takisto existuje sérum pravdy. Súčasné substancie sú na míle vzdialené od benzilátov používaných počas vojny vo Vietname či od thiopentalu sodného, ktorý sa uplatnil najmä v časoch studenej vojny. Pôsobia priamo na kontrolné centrum mozgu, odstránia akékoľvek prekážky a odbúrajú zábrany. Dnešní vyšetrovatelia si už nemusia špiniť ruky, stačí im jedna injekcia a správne kladené otázky. Drogy zabrali aj tentoraz. Trvalo osem hodín, kým chemikálie zmenili Akima na spolupracujúceho zombiho, ktorý, až na pár panických záchvatov, poslušne zodpovedal všetky Yanisove otázky.

Akimov príbeh bol úžasný a desivý zároveň. Za jediný rok sa stal známym ako nekompromisný pravicový politik, ako muž, ktorý sa vždy zasadzoval za izraelské osady, za prísne sankcie proti Gaze a za proaktívny útok na Irán. Bol dôstojníkom izraelskej armády, bojoval v druhej intifáde a získal medailu za statočnosť. Akim spoznal Bena Šávita počas vojenskej služby. Stali sa priateľmi a zostali v kontakte. Ben urobil kariéru v armáde a Akim v politike. Keď sa Ben o pár rokov neskôr stal premiérom, Akim mu poskytoval rady v množstve zásadných otázok. To bolo pred piatimi rokmi. Dofrasa! Akim sa pohyboval v najvyšších kruhoch päť dlhých rokov. Koľko je toho, čo ešte nevedia? Koľko škôd už stihol napáchať? Čím hlbšie Yanis načieral do jeho zdrogovaného vnútra, tým menej všetko dávalo zmysel. Nezapadalo to do seba. Čo ho prinútilo obrátiť sa proti svojej krajine? Kedy to začalo? Kto ho financoval?

Davidovi padol pohľad na Yanisove dokumenty. Nahol sa k nim a otvoril protokol ležiaci na vrchu. Podľa času a dátumu videl, že ide o záznam z jedného z prvých výsluchov, ešte predtým, než mu do žily vstrekli chemikálie. Yanis si robil dôkladné poznámky, čo bolo vlastne zbytočné, keďže všetko, čo sa udialo vo vyšetrovacej miestnosti, nahrávali kamery. David očami prebiehal po stránke, ktorá pozostávala najmä z Yanisových otázok a symbolu, ktorý, ako predpokladal, predstavoval Akimovo mlčanie. Zavše však na niektorú otázku odpovedal:

Yanis: Aké je tvoje vierovyznanie?

Akim: Predpokladám, že som v Ketziote. Piata sekcia? Yanis: Prečo si to myslíš?

Akim: Cestou dolu som mal tlak v ušiach. Sedemnásť metrov, ak si dobre spomínam.

Yanis: Už si niekedy bol v Ketziote?

Akim (usmial sa): Prestrihol som stuhu pri otvorení.

Akima premohol záchvat kašľa a David zdvihol zrak od poznámok. Akim mu pozrel rovno do očí. Jeho pohľad bol jasný, akoby drogy odrazu prestali pôsobiť. David otvoril ústa, aby mu položil otázku, no Akim obrátil hlavu ku stropu a zvrieskol. Vysoko a zúfalo. Prsty kŕčovito vystieral do vzduchu a David sa inštinktívne obrátil na čierne zrkadlo, za ktorým stála stráž. Avšak skôr než stihol čokoľvek urobiť, Akim prestal kričať tak náhle, ako začal. Na tvári mal opäť ten neprítomný výraz a prsty opäť uvoľnene spočívali po stranách operadla. David zvraštil čelo. Videl dobre? Akim mal na prste obrúčku, široký zlatý prsteň vykladaný diamantmi. Dvere opäť cvakli a Yanis vošiel do miestnosti.

„Dostal záchvat?“

David prikývol a zobral si hnedú šálku s kávou.

„To je úplne normálne. Je intoxikovaný z poslednej dávky a jeho nervový systém je prestimulovaný. Žiaľ, pravdepodobne sa aj posral.“ David si usrkol z kávy a zamyslene sledoval nahého muža. Zrazu si unavene povzdychol. Možno pre zlý vzduch v miestnosti, možno zo stresu. Zaklapol zložku a vstal.

„Vraciam sa do Tel Avivu. Informujte ma, ak z neho dostanete viac.“

„Samozrejme. Kedy vás máme čakať?“

„Ešte neviem. Ak sem neprídem osobne, pozriem si kamerové záznamy.“ David prešiel ku dverám a hlavou dal pokyn strážcom za sklom. Zámok zabzučal. Pri dverách sa ešte raz obrátil.

„Prečo ste mu nechali ten prsteň?“ Yanis sa usmial.

„Á, prsteň. Ste všímavý. Bola to výnimka. Vyskúšali sme výmenný obchod, aby vôbec začal komunikovať. Ponúkli sme mu jeden predmet z jeho osobných vecí výmenou za pravdivé odpovede na tri otázky. To bolo predtým, než sme mu vstrekli roztok. Vybral si snubný prsteň.

David sa zatváril skepticky.

„A? Bolo to na niečo dobré?“

„Okrem iného sme sa dozvedeli, akým spôsobom sa kontaktoval s Gazou.“ David mlčal, tak Yanis rýchlo dodal: „Nemusíte sa znepokojovať, prsteň sme dôkladne prezreli a neexistuje spôsob, ako by ním dokázal ublížiť sebe alebo niekomu inému.“

Mogadišo, Somálsko

Na letisku bolo len zopár ľudí. Príletová hala bola svetlá a priestranná, vyleštená sivobiela podlaha z mramoru odrážala svetlo stropných lámp. Úzke čierne ohrady umožnili vytvoriť organizované zástupy k pultom colnej kontroly v zadnej časti miestnosti. Teraz bol otvorený len jeden. Medzi cestujúcimi v rade nebol jediný beloch. Medzi červenými a zelenými pruhmi látky svietili žltobiele oči žien, ich pohľady boli unavené a uhýbavé. Muži boli štíhli a vysokí. Rachel Papo si napravila hidžáb a tvár sa jej skrivila v grimase. Bola sobota, Tarin obľúbený deň. Mala by byť s ňou. Dali by si poriadny kus torty s dvojitou šľahačkou. Jeden z colníkov zdvihol jej tašku a položil ju na kontrolný pás. Rachel mu podala pas, tmavočervený so zlatými písmenami a znakom štátu Katar, prekríženými mečmi a palmami. Muž v ňom listoval. Spoznala svoju čiernobielu tvár na fotografii, no meno jej bolo cudzie, Nadira Al-Nsour. Bola to len skupina písmen, ktorá sa zmení spolu s ďalšou misiou. Chýba Tare? Vedela vôbec, že je sobota? Iste, že vedela. Jedna z ošetrovateliek vravela, že Tara zvykla každú sobotu sedieť pri dverách a čakať. Odmietala sa zúčastniť na spoločných aktivitách sanatória, zo strachu, že by zmeškala sestrinu návštevu. Rachel bodol tŕň obáv, ktoré zaraz prešli do hnevu. Mala by sa ponáhľať domov. Len čo sa vráti do Izraela, vezme Taru do národného parku Beit Šearim. Môžu naháňať holuby, alebo len ležať v tráve a dívať sa na nebo. Tara milovala oblaky. A môžu si dať zákusok, aj napriek tomu, že bude nedeľa.

„Ma mehnatuki?“

Zdvihla hlavu. Colník niečo povedal. Keď neodpovedala, zopakoval svoju otázku. Kde pracujete? Keďže bola z Kataru, opýtal sa lámanou arabčinou. Usmiala sa odvetila: „A’mal ka rajul a’maal. V biznise.”

Muž si ju dlho premeriaval. V jeho pohľade sa zračili pochybnosti. Inštinktívne sa vystrela a zvažovala možnosti. Čo by sa mohlo stať?

Mohli by jej zamietnuť vstup do krajiny a poslať ju domov. Mohli by ju zatknúť a obviniť zo špionáže. Polícia bola skorumpovaná a riadil ju Al-Šabáb. Gregora by zlomili ľahko. Vytáral by všetko, čo vie a ona by sa už k tomu informátorovi nikdy nedostala. Pravdepodobne by ju zavraždili a telo by vyhodili na niektorej z mestských skládok. Práve zvažovala rozloženie síl, keď sa colník usmial a pokýval hlavou. Potom položil jej pas na stôl a s tresknutím ho opečiatkoval.

„Nabdaadi Mogadisho. Vitajte v Mogadiše.“

Podvedome zvesila ramená, vzala svoju tašku a mlčky zamierila k vstupnej hale.

V tesnom závese za ňou kráčal hlasno funiaci Gregor. Prechádzali dlhou chodbou s hnedými stenami a pestrofarebnými obrazmi úrodného Somálska, minuli dvoch ťažko ozbrojených strážnikov a ocitli sa pri východe. Rachel sa porozhliadla a pohľad jej padol na vysokého, útleho muža s tabuľkou s nápisom Siberian Petrol. Usmial sa a začal sa predierať davom ľudí, ktorí čakali na svojich blízkych. Povinná ochranka. Nepáčilo sa jej to, no nemala na výber. Všetci obchodní cestujúci si v Somálsku najímali osobného strážcu. Muž bol s najväčšou pravdepodobnosťou členom Al-Šabábu a nemal ich ani tak chrániť, ako skôr špicľovať. Podišiel k nim so srdečným pozdravom. Hlas mal škrekľavý a páchol po cesnaku. Volal sa Jaamac Bentou. Potriasli si rukami, potom im vzal batožinu a pokýval hlavou smerom k východu naľavo. Usmial sa a odhalil tri predné zlaté zuby. Na ceste Wadada Garoonka vládla hustá premávka a rozsiahle kolóny sa takmer nehýbali. Na ich prekvapenie mal Jaamac novú hondu, takže cesta bola síce zdĺhavá, ale aspoň pohodlná. V aute sa vznášala vôňa ťažkého parfumu a Rachel rozbolela hlava. Stiahla okienko a vdýchla dusivú zmes výfukových plynov a cestného prachu. Vždy lepšie než ružový parfum. Sledovala čulý ruch ulice. Kedysi biele fasády domov boli pokryté šedočiernou špinou a plné trhlín a dier po ostreľovaní. Prešli okolo pouličného predavača, ktorý sa skláňal nad dymiacim barelom plným grilovaných rýb, orechov a sladkých zemiakov. Chlapec v červenom futbalovom drese, predierajúci sa pomedzi autá, im vrazil do dvier. Na ramenách niesol šedozeleného žraloka. Hovorilo sa, že medzi kopami smetí v Mogadiše sa vždy nájdu aj nejaké rozkladajúce sa telá, no sama cestou z letiska do hotela Ambassador žiadnu mŕtvolu nezazrela. Dvojposchodový bielo-zelený hotel bol jednou z najmodernejších a najlepšie udržiavaných budov v meste. Jaamac hromovým hlasom povedal hotelovému personálu pár slov v somálčine a vzápätí sa ich kufrov chopili dvaja mladí chlapci s chudučkými nohami trčiacimi z obnosených šortiek. Žena na recepcii mala z Jaamaca očividne strach. Prikrčená mu podala kľúče a mlčky ukázala na výťah. Jaamac im potriasol ruky a sľúbil, že príde zajtra skoro ráno. Rachel nechala Gregora v hotelovej izbe a išla nájsť svoju, ktorá sa mala nachádzať úplne vzadu, na konci úzkej chodby. Izba bola malá a takmer celý priestor zaberala posteľ z tmavohnedého dreva. Jej taška už ležala vedľa čela postele. Klimatizácia buď nefungovala, alebo bola vypnutá. V izbe bolo neuveriteľne horúco a ona bola celá zmáčaná od potu. Chvíľu hľadala regulátor klímy, no žiadny nenašla. Podišla preto k oknu, otvorila ho a naskytol sa jej výhľad na malý parčík. Začalo sa stmievať a lampy pozdĺž kríkov už zažali. Ako si, dopekla, mohla zabudnúť zobrať cigarety? Vošla do sprchy. Po pár minútach pod nepravidelným prúdom vody, ktorej farba sa menila z hnedej na čiernu, sa vrátila do izby a ešte mokrá si ľahla na posteľ. Svetlo zablikalo. Elektrina tu bola nestabilná, tak ako všetko ostatné. Zhasla lampu a pokojne ležala so zatvorenými očami. Chladivé kvapky vody na tele robili horúčavu znesiteľnejšou. Myslela na Erica Söderqvista. Podarilo sa mu zachrániť svoju chorú manželku? Naposledy ho videla v tej malej budove na letisku v Tel Avive. Čo mal naozaj na srdci, zo seba nedostal a ona by mu to ani nedovolila. No obaja presne vedeli, čo zostalo nevyslovené. A takisto vedeli prečo.

Zvonku k nej doľahol hluk, ktorý okamžite spoznala. Veľkokalibrový samopal. Spomenula si na svoju tašku, nahla sa cez okraj postele a vytiahla malú knižočku. Postarala sa o Ericove veci, ktoré zostali v Gaze. Doručili ich v deň po zásahu. Keď sa balila do Somálska, vzala so sebou knihu. Jeho knihu. Zažala lampu na nočnom stolíku, opäť si ľahla na posteľ a študovala obálku. Laughter beneath the forest od Abrahama Sutzkevera. Prečo čítal starého židovského básnika? Zazvonil telefón. Zavrela knihu, pretočila sa na brucho a zodvihla. Nepovedala nič, len počúvala. Potom položila, zhasla lampu a prevalila sa späť na chrbát. Gregor nadviazal kontakt s informátorom. Majú sa stretnúť v pondelok skoro ráno na neslávne známom trhovisku Bahaava Muhada, kde kúpite čokoľvek, od liekov proti aids cez kobru kráľovskú, raketové zbrane až po otrokov. V pondelok. Bude musieť zostať v krajine o deň navyše. Takže žiadna torta s Tarou. Knihu položila na vankúš vedľa hlavy. Zacítila slabú vôňu starého papiera. Schúlila sa do klbka a zatvorila oči. Po pár minútach zaspala, ako vždy so zaťatými päsťami, ľahkým a nepokojným spánkom. Za oknom sa opäť ozval vzdialený rachot samopalov.

Dalarö, Švédsko

Motorový čln uháňal rýchlosťou 25 uzlov. Kontrolný panel bol ešte pokrytý tenkou ochrannou fóliou a kľúče v zapaľovaní štrngali na modrom propagačnom krúžku s logom predajcu. Eric Söderqvist oboplával mys pri dedinke Furunäs, pred sebou videl obrysy ostrova Simpskallen a na pravoboku sa črtali móla a vilky na pobreží Smådalarö. Všetko voňalo novotou. Plast, farba a tekutá živica. Snažil sa vysomáriť z menu GPS, no napriek tomu, že mal doktorát zo systémovej vedy, nepodarilo sa mu nastaviť správnu mapu. To Hanna trvala na tom, aby si kúpili novú loď. Rýchlejšiu a predovšetkým bezpečnejšiu, aby konečne mohli navštíviť Jensa Wahlgrena v jeho novej víkendovej chatke vo vonkajších šérach, robiť dlhšie výlety, či vyskúšať nové ostrovné krčmičky. Ericovi však jeho starý čln s haprujúcim závesným motorom a uvoľnenými veslovými vidlicami chýbal. Trápilo ho zlé svedomie, že sa ho tak ľahko vzdal. Išlo o poctivú ručnú prácu. Mal za sebou dlhú históriu a bol plný spomienok. A teraz ho vymenil za masovo vyrábanú plastovú haraburdu. Hanna si vybrala model a Jensovi by sa určite nesmierne páčil. V tomto smere si boli podobní. Napadlo mu, že Jens mal dnes prísť na večeru a Hanna mu túto ich novú hračku určite plánuje ukázať. Keď sa plavil okolo mysu Röudd, znížil rýchlosť, aby nedráždil susedov. Videl ju na móle. Sedela úplne na kraji a húpala nohami. Na sebe mala biele bikiny a veľký zelený klobúk. Oči si zatienila rukou a zamávala mu. Priblížil sa k mólu a ona mu hodila koniec lana. Zasmiala sa.

„Pekne! A teraz musíme zrenovovať mólo, aby sa hodilo k lodi. Predstavujem si niečo modernejšie.“

Vzal lano a zavrtel hlavou.

„Ale zase odtiaľ potiaľ. Tento mostík tu stojí už sto rokov a minimálne toľko má ešte pred sebou.“

Hanna si zahryzla do pery.

„Mosty starnú rýchlejšie než ľudia.“

„Vraví kto?“

„Tranströmer.“

Vypol zapaľovanie. Okolie stíchlo. Bolo počuť len jemné nárazy vĺn o trup lode. Zoskočila na palubu, objala ho a potom spokojne prstami klopkala po novej mašine. Usmial sa.

„A čo kapitán? Tiež ho vymeníš, keď už si sa tak rozbehla? Za novší model?“

Hanna mu pozrela do očí. Potom sa sklonila a pobozkala ho.

„Asi by som mala. Nič nie je isté. Môže sa stať, že jedného pekného dňa...“ Sadla si na provu a nohy si vyložila na zábradlie.

„Ale nie dnes. Dnes si kapitánom na mojej lodi.“ Zažmúrila do slnka a usmiala sa.

„A kapitán má jednu úlohu. Síce nie príliš atraktívnu, no veľmi dôležitú.“

„A to?“

„Spod domu sa šíri zápach.“ Prevrátil oči.

„Kalové čerpadlo je plné a začína pretekať. Treba zaliezť pod dom a všetko vypumpovať do záhrady. Úloha ako stvorená pre námorníka.“

Vyliezla späť na mólo.

„Naposledy, keď som bola pod domom, videla som vretenicu, takže s týmto som skončila. Počkám ťa tu na slniečku. A keď sa budeš vracať, môžeš mi priniesť fľašu vody.“

Keď vychádzal hore schodmi, vedúcimi k malej chatke, myslel na vretenicu. Bolo to len maličké háďa, navyše pochyboval, že išlo o vretenicu. Žiadny dôvod znepokojovať sa. No spomenul si, že to isté si myslel aj o víruse Mona. Bol ako neviditeľný had plaziaci sa v jej žilách. Had, ktorý sa nejakým spôsobom dostal z jeho revolučného systému Mind surf do jej tela. Počítačový vírus Mona ju nakazil a ak by antivírusový program nezastavil jeho postup, určite by neprežila. Mats Hagström také šťastie nemal. Eric sa zastavil uprostred schodov a zahľadel sa na mólo. Hanna ležala na chrbte s rozpaženými rukami. Zelený klobúk bol vedľa nej ako jedno z Monetových zelených lekien. Čln sa húpal v ľahkom vlnení, spôsobenom v diaľke plaviacimi sa loďami. Bol šťastný. Oni boli šťastní. Dostali druhú šancu. Šancu začať odznovu. Šancu znovu získať jeden druhého. Obrátil sa a pokračoval k domu a ku presakujúcemu čerpadlu. Tak ako loď, aj separačná toaleta bola celkom nová. Osobne uprednostňoval latrínu, ktorá doteraz stála za domom. Eric sa rozhodol, že sa pokúsi odkúpiť späť svoj starý čln. Mal byť protiváhou k tomu novému. Tak ako latrína. Treba udržiavať rovnováhu.

Negevská púšť, Izrael

Akim Katz ležal na prični v malej sterilnej cele. Mučili ho niekoľko dní a ešte stále bol zdrogovaný. No všetko sa dá prekonať. Človek sa len musí vedieť odosobniť, nájsť si mentálny úkryt a potom v ňom prečkať. Bolesť, hrôza, strach... Trýznili len jeho fyzické telo. Noun, dušu, však nikdy nedostanú. Tá bola zasvätená Alahovi. Kedykoľvek mohli prísť a odvliecť ho na ďalšie kolo. Štrngot kľúča v zámke sa preňho stal synonymom strašného utrpenia. Netušil, koľko im toho povedal, ani koľko sa už stihli dozvedieť sami. Nedokázal vnímať všetky tie slová a otázky. Boli si istí, že ho zlomili, že nad ním prevzali kontrolu. No jeho rozmazané vedomie teraz prežiaril lúč víťazstva. Triumf. V zriedkavých momentoch jasnej mysle dokázal nemožné. Hoci bol zatvorený sedemnásť metrov pod zemou, nekapituloval. Napriek všetkému sa mu podarilo vytvoriť si záchranné lano, síce tenké a krehké, no aspoň mal nádej. A či mu toto lano zachráni život, alebo nie, nebolo podstatné. Najdôležitejšie bolo, že bez pochýb zničí ten jej. Dočká sa tak svojej pomsty a ona zhorí v pekle. Akim sa schúlil na prični. Rachel Papo zhorí v pekle.

Tel Aviv, Izrael

David Yassur pracoval celý deň a po neskorom obede s rodinou sa opäť vrátil do pracovne. Yanis Solman mu poslal nové záznamy z vypočúvania a on si ich chcel pozrieť čo najskôr. Teraz sedel s pohárom vína v ruke pred počítačom vo svojej malej kancelárii priamo nad kuchyňou. Počul ako Rebecca štrngoce s riadom. Niečo si pohmkávala, veselá ako vždy. Nalogoval sa na server a otvoril priečinok so záznamami z vypočúvania Akima Katza. Prvé si prehral video zo včerajšieho večera, nahrané tesne po tom, ako opustil väzenie. Akim rozprával pomaly a mechanicky. Odpovedal krátkymi vetami, ktoré často prešli do nesúvislého tárania. Yanis sa spýtal na financovanie. Ako ste získali prostriedky? Kto zaplatil za Monu? Akim odpovedal mumlaním a Yanis trpezlivo opakoval svoje otázky. Chvíľu to vyzeralo, že Akim sa rozplače, no odrazu niečo povedal. Jedno slovo. David zastavil prehrávanie, ešte raz si pustil posledných pár sekúnd a slovo si napísal na papier. Salsabil. Vrátil sa späť k záznamu. Yanis sa ho pýtal na to slovo, no Akim sa zdal príliš zdrogovaný, aby dokázal odpovedať. Kašľal a z úst mu tiekli sliny. David pretočil záznam o niečo dopredu. Yanis práve prerušil vypočúvanie, záznam sa skončil. David si odpil z vína a zamyslene sa díval na slovo v zápisníku. Potom otvoril nahrávku z dneška, starú len zopár hodín. Okamžite zbadal, že Akim je iný, ostražitejší, sebaistejší. Yanis začal tam, kde včera večer skončil.

„Salsabil, čo znamená to slovo? Je to meno osoby?“

Akim bol spočiatku ticho, no potom odpovedal jasným a prekvapivo silným hlasom.

„Je to zdroj.“

„Zdroj? Zdroj čoho?“ Akim sa usmial.

„Kladieš nesprávne otázky.“

Dnes mu istotne museli dať slabšiu dávku. Možno sa chcel Yanis vyhnúť včerajším problémom. Yanis sa naklonil bližšie k pripútanému Katzovi, ktorý, tak ako každý deň, sedel nahý na kovovej stoličke.

„A aké otázky by som mal teda klásť?“

„Či máte nejakú nádej?“ Yans pobavene prikývol.

„Okej, máme nejakú nádej?“

Akim sa obrátil na kameru a vytriešťal oči priamo do Davidovej pracovne.

„Nie, žiadna nádej nie je. Určite nie pre vás. Všetci zomriete. Vaše ženy, vaše deti.“ David z prízemia začul Rebeccin smiech.

„Tak to bolo predurčené a nemôžete to zmeniť. Alah to chce a my mu to dáme.“

Teraz sa pozrel do kamery aj Yanis

„A kto je to my?“

Akim jeho otázku ignoroval.

„Všetci ste mŕtvi. Všetci ste len chodiace mŕtvoly.“

Záznam sa zasekol. Na monitore sa mihotala Akimova zamrznutá tvár s ostrými čiernymi očami a pokriveným, neprirodzeným úsmevom. Yanis v porovnaní s ním vyzeral malý a bledý, ako šedý tieň v pravom rohu obrazovky. Pôsobil triumfálne. Čo sa cez noc zmenilo? Akim ležal na samotke sedemnásť metrov pod zemou. Nemal šancu na záchranu. Tak kde sa v ňom vzala toľká sebaistota? David pretočil film o kúsok dopredu, no pokračovania sa nedočkal, súbor bol zrejme poškodený. Záznam si pustil ešte raz od začiatku. Yanis sa opäť spýtal na slovo Salsabil. David chcel pozorne preskúmať každú maličkosť, každú zmenu v Akimovom hlase, každý pohyb na jeho tvári. Prešla sotva minúta a David zalapal po dychu a nahol sa bližšie k monitoru. Rozlíšiť detaily na čiernobielej nahrávke nebolo práve najľahšie. Videl dobre? Vzal do ruky myš a priblížil záber, potom ho šípkou posunul na správnu sekvenciu. Nie, nemýlil sa. Vyskočil od stola a vybehol z miestnosti. Zbehol dolu schodmi a niečo zakričal na Rebeccu. Cestou k autu schmatol mobil a zavolal Yanisovi.

„Dopekla, zdvihni to!“ vycúval z príjazdovej cesty, poriadne dupol na plyn a prehnal sa úzkou vilovou štvrťou. Muž hrabúci lístie mu pohrozil päsťou. David opäť vytočil Yanisovo číslo. Ako mohol hlavný vyšetrovateľ prehliadnuť niečo tak do očí bijúce?

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Prológ

1. ČASŤ POZDRAV Z KETZIOTU