Khaled Hosseini

THE KITE RUNNER

Copyright © 2003 by Khaled Hosseini

Translation © 2008 by Danica Hollá

Slovak edition © 2008, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2568-8

Túto knihu venujem Harisovi a Farah,

ktorí sú svetlom mojich očí,

a všetkým deťom Afganistanu.

Poďakovanie

Chcel by som prejaviť svoju vďaku a uznanie za radu, pomoc a podporu predovšetkým svojim kolegom: Dr. Alfredovi Lernerovi, Dori Vakisovej, Robin Heckovej, Dr. Toddovi Drayovi, Dr. Robertovi Tullovi a Dr. Sandy Chunovej.

Ďakujem tiež Lynette Parkerovej z Verejnej právnickej poradne v East San Jose a Dr. Daúdovi Wahabovi za to, že sa so mnou podelil o svoje zážitky z Afganistanu. Takisto som veľmi vďačný za rady a podporu môjmu dobrému priateľovi Tamimu Ansarymu a kolektívu sanfranciského literárneho krúžku za pripomienky a povzbudenie v práci.

Chcel by som poďakovať otcovi, svojmu najstaršiemu priateľovi, za to, že ma inšpiroval k všetkému vznešenému, čo som literárne stvárnil v postave Babu; svojej matke, ktorá sa za mňa modlila a vykonávala nazr, obetu, pri každej novej etape písania tejto knihy, a svojej tete, ktorá mi odmalička kupovala knihy.

Moja vďaka takisto patrí Alimu, Sandy, Shalle, Zahre, Robovi a Kadirovi najmä za to, že čítali moje príbehy.

Chcem sa tiež poďakovať Dr. Chajúmymu a jeho manželke – svojim druhým rodičom – za ich vrúcnosť a neotrasiteľnú podporu.

Nesmiem zabudnúť ani na svoju agentku a priateľku Elaine Kosterovú, ktorej sa musím poďakovať za múdre rady, trpezlivosť a veľkodušnosť. Vďaka patrí tiež Cindy Spiegelovej, tejto pozornej a uvážlivej redaktorke, ktorá mi pomohla odomknúť mnohé tajné dvere tohto príbehu. Takisto sa chcem poďakovať Susan Petersenovej-Kennedyovej za to, že sa spolu s usilovnými pracovníkmi kolektívu vydavateľstva Riverhead Books odvážila pustiť do tohto rukopisu.

A napokon, neviem, ako vyjadriť vďaku mojej milovanej manželke Roji, na názore ktorej mi záleží, za jej láskavosť a veľkorysosť, za to, že čítala môj rukopis znova a znova, že mi pomáhala redigovať každú stránku tohto románu. Za tvoju trpezlivosť a porozumenie ťa budem vždy milovať, Roja džan.

Autor

1)

December 2001

TÝM, KÝM SOM DNES, SOM SA STAL JEDNÉHO MRAZIVÉHO pochmúrneho dňa v zime roku 1975. Mal som dvanásť rokov. Pamätám si presne, ako som učupený za rozpadajúcim sa hlineným múrom hľadel do uličky pri zamrznutom potoku. Bolo to veľmi dávno a to, čo sa vraví o minulosti, nie je pravda. Naučil som sa, ako ju pochovať. No minulosť sa aj tak prederie na povrch. Keď sa teraz pozerám nazad, uvedomujem si, že do tej ľudoprázdnej uličky hľadím dvadsaťšesť rokov.

Jedného dňa vlani v lete mi zavolal z Pakistanu môj priateľ Rahim Chán. Požiadal ma, aby som ho prišiel navštíviť. Stál som v kuchyni so slúchadlom na uchu a vedel som, že ma nevolá len Rahim Chán. Boli to moje neodpykané hriechy z minulosti. Keď som položil, išiel som sa prejsť pozdĺž jazera Spreckels na sever od parku Golden Gate. Bolo skoré popoludnie a slnečné lúče dopadali na hladinu, na ktorej sa hojdali desiatky malých člnov pod náporom sviežeho vánku. Zrakom som zablúdil do výšky a uvidel pár šarkanov, červených s dlhými modrými chvostami, ako brázdia oblohu. Tancovali vysoko nad stromami na západnej strane parku, nad veternými mlynmi, vznášali sa bok po boku ako pár očí, ktoré hľadia z výšky na San Francisco, mesto, ktoré dnes nazývam svojím domovom. A odrazu som počul, ako mi Hasan zašepkal: Tebe tisíc ráz, vždy a navždy. Hasan – majster šarkanov so zajačou perou.

Sedel som na lavičke v parku pri vŕbe. Rozmýšľal som o tom, čo povedal Rahim Chán krátko pred tým, ako zavesil. Došlo mi to až neskôr. Existuje spôsob, ako sa stať zasa dobrým. Pozrel som sa zase na šarkany – dvojičky. Myslel som na Hasana. Myslel som na Babu, Aliho a Kábul. Spomenul som si, ako som žil, kým neprišla zima 1975 a všetko nezmenila. Urobila zo mňa to, čím som dnes.

2)

AKO MALÍ CHLAPCI SME S HASANOM RADI LIEZLI NA TO pole pozdĺž príjazdovej cesty ku garáži otcovho domu a otravovali sme susedov odrazmi slnečných lúčov pomocou úlomku zrkadla. Sadli sme si oproti sebe na vysoké haluze stromu, hompáľali bosými nohami, vrecká nohavíc napchaté sušenými morušami a vlašskými orechmi a mierili sme susedom do okien. So zrkadlom sme sa striedali. Chichotali sme sa, nahlas sa smiali a pritom sme jedli moruše a ohadzovali sme sa nimi. Ešte vždy si viem živo predstaviť Hasana na strome, slnko sa mihoce medzi lístím na jeho takmer okrúhlej tvári, podobnej čínskej bábike vyrezanej z tvrdého dreva: široký tupý nos, šikmé úzke oči podobné bambusovým lístkom, čo sa podľa svetla sfarbia do zlata, zelena alebo tmavomodra. Ešte dnes si presne pamätám jeho drobné, nízko položené uši, malú končistú bradu, akoby mu ju pridali neskôr, po krátkom zaváhaní. A rázštep naľavo od stredu vrchnej pery, kde sa akoby rezbárovi, výrobcovi čínskych bábik, pošmyklo dláto od únavy či jednoducho z nepozornosti.

Inokedy zase, ako sme sedeli s Hasanom na strome, som ho nahovoril, aby z praku orechmi ostreľoval susedovho nemeckého ovčiaka, ktorý mal len jedno oko. Hasan to nikdy nechcel robiť, no ak som ho naozaj veľmi, veľmi prosil, pristal. Hasan mi nikdy nič neodmietol. A so svojím prakom vedel nebezpečne presne strieľať. Hasanov otec Ali nás niekedy prichytil a nazlostil sa tak, ako sa jemný človek, akým Ali bol, môže nazlostiť. Pokýval vždy ukazovákom, naznačujúc, aby sme okamžite zliezli zo stromu. Potom nám zobral zrkadlo a povedal, čo mu vravievala jeho mama, že i diabol svetielkuje zrkadlom, aby odpútal moslimov od modlitieb. „A vždy sa pri tom smeje,“ dodal hrešiac svojho syna.

„Áno, otec,“ zamrmlal zakaždým Hasan a hľadel pri tom na zem. No nikdy na mňa nežaloval. Nikdy neprezradil, že hra so zrkadlom i triafanie orechmi bol môj nápad.

Topole lemovali príjazdovú cestu vyloženú červenými tehlami. Tá viedla ku kovanej bráne a za ňou bola rozšírená cesta, čo viedla k domu môjho otca. Dom stál vľavo a na konci cesty bola záhrada.

Všetci sa zhodli na tom, že môj otec, môj Baba, postavil najkrajší dom v novej prominentnej štvrti v severnej časti Kábulu, v štvrti Wazira Akbara Chána. Boli i takí, ktorí tvrdili, že náš dom je najkrajší v celom Kábule. Mohutný vchod obrastený ružami viedol do rozložitého domu s mramorovými dlážkami a širokými oknami. Dlaždice so zložitými vzormi, ktoré otec vlastnoručne vybral v Istanbule, zdobili štyri kúpeľne. Tapisérie vyšívané pravým zlatom, ktoré otec kúpil v Kalkate, zdobili steny, a krištáľový luster visel z klenutého stropu.

Moja a otcova spálňa boli na poschodí, takisto i otcova pracovňa. Volali sme ju i fajčiareň, pretože páchla tabakom a škoricou. Baba a jeho priatelia sa obyčajne po večeri, ktorú pripravil a servíroval Ali, usalašili v pohodlných kožených kreslách. Všetci, okrem môjho otca, si napchávali fajky tabakom, otec to volal „štopanie“, a diskutovali o troch hlavných témach: biznise, politike a futbale. Prosil som Babu, či môžem ostať s nimi, no ten sa postavil do dverí a poslal ma preč: „No, choď už, toto je len pre nás dospelých. Prečo si nevezmeš nejakú knihu a nečítaš si?“ Zatvoril za sebou dvere a nechal ma samého s otázkou, prečo otec vždy hovorí: „Toto je len pre dospelých.“ Sadol som si ku dverám a objal rukami kolená. Niekedy som tam ostal hodinu i dve a počúval ich rozhovory a smiech.

Obývačka na prízemí mala v stenách výklenky so vstavanými skrinkami a poličkami. Na nich stáli zarámované rodinné fotografie: sépiový, zrnitý obrázok starého otca s kráľom Nádirom Šáhom z roku 1931, dva roky pred tým, ako bol naňho spáchaný atentát, ako stoja nad mŕtvym jeleňom, obutí vo vysokých kožených čižmách, pušky prehodené cez plecia. Je tu i svadobná fotografia mojich rodičov; Baba v očarujúcom čiernom obleku a moja mama, mladá usmievajúca sa princezná v bielom. Na ďalšom bol Baba so svojím najlepším priateľom a obchodným partnerom Rahimom Chánom. Stoja vážne pred naším domom, bábätko, ktoré drží Baba, som ja, otec vyzerá unavene a zachmúrene. Som v otcovom náručí, no prštekmi zvieram Rahimov malíček.

V strede jedálne stál mahagónový stôl pre najmenej tridsať ľudí. A keďže môj otec mal zmysel pre extravagantnú spoločnosť, spoločenské večierky sa u nás konali takmer každý týždeň. Na druhej strane jedálne bol vysoký kozub vykladaný mramorom, v zime osvetlený oranžovými plameňmi ohňa.

Veľké sklené zasúvacie dvere viedli na polkruhovú terasu, z ktorej bol výhľad na dvojakrový čerešňový sad. Baba a Ali vybudovali i zeleninové hriadky pozdĺž východnej časti záhrady, nasadili paradajky, mätu, papriky a celú hriadku kukurice, tá sa však nikdy naozaj neujala. S Hasanom sme ju volali i Hradba skapínajúcej kukurice. Na južnej strane sadu, v tieni mišpule, bol dom pre služobníctvo – skromná chalupa z nepálených tehál. Tam žil Hasan so svojím otcom.

V tej chatrči sa Hasan narodil v zime roku 1964, presne rok po tom, čo moja matka zomrela pri pôrode.

Počas osemnástich rokov v rodnom dome som bol u Hasana len niekoľko ráz. Len čo slnko zašlo za vrchy a museli sme skončiť s našimi hrami, rozlúčili sme sa a každý sa pobral svojou cestou. Zamieril som do Babovho domu, pričom som míňal ružové kríky, a Hasan išiel do chalupy z nepálených tehál, kde sa narodil a žil celý svoj život. Pamätám sa, že tam toho veľa nemali, no všade bolo čisto a príbytok skromne osvetľovali dve petrolejky. Pri stenách oproti sebe boli dva matrace, medzi nimi starý vystrapkaný herátsky koberec, v strede miestnosti stála trojnožka a drevený stôl, pri ktorom Hasan kreslil, bol v kúte. Steny boli temer holé. Na jednej totiž visel gobelín, na ktorom boli ozdobnými perlami vyšité slová Allahu akbar. Sláva Alahovi. Ali mu ju priniesol môj otec z jedného zo svojich výletov do Mashadu.

V tejto chalupe Hasanova matka Sanaubar porodila jedného chladného zimného dňa v roku 1964 chlapca. Kým moja mama pri pôrode vykrvácala, Hasan stratil tú svoju ani nie týždeň po svojom narodení. Prišiel o ňu spôsobom podľa afganských kritérií tisíc ráz horším ako smrť. Ušla so skupinou kočujúcich spevákov a tanečníkov.

Hasan o svojej matke nikdy nehovoril, akoby ani nikdy neexistovala. Zavše som rozmýšľal, či sa Hasanovi niekedy o nej sníva, alebo či uvažuje, kde žije a ako vlastne vyzerá. Bol som zvedavý, či sa s ňou chcel tajne stretnúť. Túži po nej tak, ako ja po mojej mame, ktorú som nikdy nevidel? Raz sme sa vybrali s Hasanom pešo od nášho domu do kina Zainab na iránsky film. Išli sme skratkou pomedzi vojenské baraky neďaleko strednej školy Istiqlal. Otec nám prísne zakazoval túlať sa v týchto končinách, no nebol doma. S Rahimom Chánom boli v Pakistane. Preskočili sme teda plot okolo barakov i malý potok a ocitli sme sa na voľnom priestranstve bývalého poľa s hromadou starých odstavených tankov. V tieni jedného bola skupina vojakov, fajčili a hrali karty. Jeden z nich nás zbadal, lakťom štuchol do suseda a zavolal na Hasana:

„Hej, ty tam! Poznám ťa.“

Chlapa sme nikdy predtým nevideli. Bol nízky, zavalitý, s tmavým strniskom na tvári. Spôsob, akým sa na nás vyškieral, mi naháňal strach. „Nezastavujme sa,“ zamrmlal som Hasanovi. „Ty! Hazara! Pozri na mňa, keď s tebou hovorím!“ vybrechol vojak.

Podal nedofajčenú cigaretu svojmu susedovi, palcom a stredným prstom naznačil kruh a stredným prstom druhej ruky naznačoval pohyb dovnútra a von. Dovnútra a von. „Vieš o tom, že som poznal tvoju matku? Poznal som ju naozaj veľmi dobre. Pretiahol som ju odzadu tu pri potoku.“ Vojaci sa rehotali, jeden priam zajačal. Prikazoval som Hasanovi, aby sa nezastavoval a kráčal.

„Akú len mala chutnú malú sladkú pičku!“ vykrikoval vojak, triumfálne si pritom potriasal rukou s ostatnými a vyškieral sa. Neskôr počas filmu som v tme počul Hasana vzlykať. Slzy mu stekali po tvári. Natiahol som ruku, objal som ho okolo pliec a pritiahol k sebe. Položil si hlavu na moje plece. „S niekým si ťa zmýlil,“ zašepkal som, „zmýlil si ťa s niekým iným.“

Nikoho vraj neprekvapilo, keď Sanaubar ušla. Ľudia začudovane krútili hlavami, keď sa bohabojný Ali, muž, ktorý vedel korán naspamäť, oženil so Sanaubar, ženou o devätnásť rokov mladšou, síce krásnou, no ľahších mravov, ktorá si svoju zlú povesť zaslúžila. I ona bola šiitská moslimka, a tak ako Ali z etnickej skupiny Hazara. Bola Aliho prvostupňovou sesternicou a podľa zvyku sa mala stať i jeho manželkou. No okrem tohto Ali a Sanaubar nemali nič spoločné, najmenej zo všetkého rešpekt, ktorý vzbudzovali vo svojom okolí. Kým Sanaubar svojimi prekrásnymi zelenými očami a veselou tvárou zviedla veľa mužov, aspoň tak sa povrávalo, Ali mal od narodenia paralyzované svalstvo v dolnej časti tváre, čo mu bránilo usmiať sa, takže vyzeral veľmi vážne. Či bol Ali šťastný, alebo smutný, jeho kamenná tvár pôsobila zvláštne, pretože jeho šikmé hnedé oči žiarili buď šťastím, alebo boli plné žiaľu. Hovorí sa, že oči sú oknom do duše. Pre Aliho, ktorý mohol svoje emócie prejaviť len očami, to platilo tisícnásobne.

Povrávalo sa, že muži túžili zhrešiť, keď videli, ako Sanaubar vyzývavo kráča a kníše bokmi. Ali mal po obrne ochrnutú pravú nohu, zdeformovanú kosť obaľovalo atrofované svalstvo podobné tenkému papieru. Keď som mal osem rokov, Ali ma zobral na trh kúpiť chlieb naan. Kráčal som za ním, pohmkával nejakú melódiu a posmešne som napodobňoval jeho chôdzu. Pozoroval som knísavý oblúkovitý pohyb chromej nohy, ktorou akoby zametal, pritom, keď sa noha dotkla zeme, celým telom sa priam neuveriteľne naklonil doprava. Zdalo sa mi, že len zázrakom nikdy nespadol. Keď som to skúsil, takmer som skončil v pouličnom kanáli. Zachichotal som sa. Ali sa obrátil a zbadal, ako ho napodobňujem. Nič nepovedal. Vtedy a ani nikdy potom. Iba kráčal ďalej.

Aliho tvár a chôdza naháňala niektorým malým deťom v našom susedstve strach.

No najhoršie sa k Alimu správali tie staršie. Behali za ním a nahlas sa mu vysmievali. Niekedy ho volali Babalu alebo strašidlo. „Hej, Babalu, koho si dnes zjedol?“ vykrikovali za smiechu ostatných. „Koho si dnes zjedol, ty tuponosý Babalu?“

Volali ho tuponosý, pretože Ali i Hasan, príslušníci hazarského národa, majú charakteristické mongolské črty. Vedelo sa o nich, že sú potomkami Džingischána a v mnohom pripomínajú Číňanov a Mongolov. V školských učebniciach sa o nich takmer nepísalo a ich pôvod sa spomínal len okrajovo. Až raz, keď som sa jedného dňa bezcieľne prehrabával v otcovej knižnici, natrafil som na knihu histórie, ktorá patrila mojej mame. Autorom bol Iránec Choramí. Knihu som očistil od prachu, ešte v ten večer som sa s ňou tajne vkradol do postele a ohromilo ma, že som v nej našiel jednu celú obšírnu kapitolu, ktorá hovorila o Hazaroch. Dočítal som sa, že Paštúni prenasledovali a utláčali Hazarov. Tí sa v devätnástom storočí pokúsili vzoprieť paštúnskej nadvláde, no neúspešne. Paštúni povstanie kruto potlačili a Hazarov potrestali. Obrali ich o ich zem a majetky, ich príbytky zapálili, mužov povraždili a ženy predali. Dočítal som sa, že jedným z dôvodov prenasledovania Hazarov bolo ich náboženstvo. Hazarovia sú moslimskí  šiiti, kým Paštúni sú sunniti. Kniha hovorila i o mnohých iných historických faktoch, o ktorých som nikdy predtým nepočul a ktoré nikdy nespomínali ani moji učitelia dejepisu. Ani Baba o nich nikdy nehovoril. V knihe sa písalo aj o tom, že Hazarov niekedy volajú i myšožrúti, tuponosci alebo ťažné osly. Nevedel som o tom, a až vtedy som si uvedomil, že som počul niekedy deti z ulice pokrikovať týmito nadávkami na Hasana.

Nasledujúci týždeň raz po vyučovaní som kapitolu o Hazaroch v historickej knihe ukázal učiteľovi. Narýchlo prebehol niekoľko stránok a s pohŕdaním mi ju vrátil. „Typické, to jediné šiiti dokážu veľmi dobre,“ povedal učiteľ a zhŕňal papiere zo stola, „vždy sa vydávajú za obete násilia.“ Zmraštil nos, keď vyslovil slovo šiiti, akoby hovoril o nejakej chorobe.

No napriek tej istej národnostnej príslušnosti a napriek rodinnému zväzku, Sanaubar často spolu s ostatnými na ulici vykrikovala na Aliho nadávky. Počul som, že sa netajila svojím pohŕdaním voči Alimu a jeho zovňajšku.

„Toto má byť manžel?“ osopovala sa. „Starý osol by bol lepším mužom.“

Ľudia nakoniec pochopili, že manželstvo bolo akýmsi dohovorom medzi Alim a jeho strýkom, Sanaubariným otcom. Aliho oženili so sesternicou, aby ako tak zachránili poškvrnené strýkovo meno, hoci Ali bol od svojich piatich rokov sirota, nemal nijaké majetky a takmer nič nezdedil.

Ali sa nikdy nemstil tým, ktorí sa mu vysmievali. Jednak by nikdy nikoho ako mrzák nelapil, vlečúc chromú nohu za sebou, a navyše preto, lebo Ali bol dokonale imúnny voči akýmkoľvek nadávkam od chvíle, ako Sanaubar porodila Hasana. Žil vo svojom vyváženom, pokojnom svete a našiel si vlastnú obranu. Hasanovo narodenie nebolo nijakou udalosťou. Nebolo treba lekára, uspanie ani lekárske prístroje. Sanaubar jednoducho ležala na špinavej plachte na matraci, vedľa nej stál Ali a babica, ktorá mala pomáhať. No Sanaubar nepotrebovala veľa pomoci, pretože Hasan bol typický Hasan, už keď prichádzal na svet. Nikdy by nikomu neublížil. A tak po niekoľkých vzdychoch a potlačeniach bol Hasan na svete. A usmieval sa.

Klebetná babica sa ihneď zdôverila susedovej slúžke, ktorá potom ochotne, komukoľvek, kto chcel počúvať, vykladala, že keď Sanaubar jedným okom fľochla na novorodenca, ktorého držal Ali v náručí, a uvidela rozštiepenú peru, s horkosťou vybrechla:

„Tak a teraz máš kreténske decko, ktoré sa bude smiať namiesto teba!“

Odmietla vraj vziať Hasana čo len na ruky a po piatich dňoch jej nebolo.

Baba najal pre malého Hasana tú istú dojku, ktorú som mal i ja. Ali nám rozprával, že to bola modrooká Hazarka z mesta Bámján, kde stojí obrovská socha Budhu. „Mala prekrásny hlas,“ spomínal, a my sme chceli vedieť, čo spievala, hoci sme to dobre vedeli. Ali nám to povedal nespočetne mnoho ráz. Chceli sme, aby nám zaspieval. Odkašlal si a začal:

Stál som na vysokej hore

a volal meno Aliho, Božieho leva.

Ó, Ali, Boží lev, kráľ ľudstva,

rozveseľ naše smutné srdcia.

A potom nám obom pripomenul, že ľudí, ktorí pili z toho istého prsníka, viaže večné puto, ktoré nepretrhne ani sila času.

Hasan a ja sme mali tú istú dojku. Obidvaja sme sa učili chodiť na tom istom trávniku, v tej istej záhrade a pod jednou strechou sme povedali prvé slová.

Moje bolo Baba. Tak som volal môjho otca.

Jeho bolo Amir. Tak sa volám.

Keď si na to všetko spomínam teraz s odstupom času, myslím si, že pôvod všetkého, čo sa stalo v zime v roku 1975 a neskôr, bol práve v týchto našich prvých slovách.

3)

HOVORILO SA, ŽE MÔJ OTEC PREMOHOL HOLÝMI RUKAMI čierneho medveďa v Balúčistane. Keby išlo o niekoho iného, odbavil by som to len mávnutím ruky ako laaf, čo je v Afganistane označenie národného zvyku zveličovať takmer všetko, čo sa dá. Ak napríklad niekto tvrdil, že má syna doktora, najpravdepodobnejšie bolo, že jeho syn kedysi dostal na strednej škole dobrú známku z nejakej písomky z biológie. No nikto nikdy ani na okamih nepochyboval o vierohodnosti Babovho víťazstva. Nakoniec tu bol i dôkaz v podobe dvoch veľkých jaziev, ktoré sa mu ťahali paralelne dolu po chrbte. Nespočítateľne veľa ráz som si predstavoval, ako Baba bojuje s veľkým zverom. Dokonca sa mi o tom i snívalo. Vtedy som zväčša nerozoznával, kto je Baba a kto medveď. Bol to práve Rahim Chán, ktorý raz nazval môjho otca Tófan aga alebo mister Hurikán, čo sa ujalo ako Babova prezývka. Bolo to meno ušité na mieru, otca dokonale vystihovalo. Bol ako nezvládnuteľný prírodný živel. „Typický Paštún s hustou bradou, tmavými kučerami presne takými neposlušnými ako sám Baba, s rukami schopnými vyrvať zo zeme strom i s koreňmi a s párom prenikavých čiernych očí, ktorých pohľad by prinútil diabla padnúť na kolená a prosiť o zľutovanie,“ ako hovorieval jeho kamarát Rahim Chán. Len čo vstúpil na spoločenských podujatiach Baba do miestnosti, majestátny, stodeväťdesiatdva centimetrov vysoký, všetky pohľady sa obrátili k nemu ako slnečnice za slnkom. Babu nebolo možné ignorovať alebo si ho nevšimnúť. V noci som si dával vatu do uší, zakrýval vankúšom hlavu, no Babovo chrápanie, ani túrovanie nákladiaka, prenikalo stenami domu. A pritom som mal izbu oproti jeho spálni. Dodnes mi nie je jasné, ako s ním mohla moja mama spávať v jednej miestnosti. Táto otázka s mnohými inými je na dlhočiznom zozname, ktoré by som jej položil, keby som mohol.

Koncom šesťdesiatych rokov, mohol som mať päť či šesť rokov, sa môj otec rozhodol postaviť sirotinec. Príbeh som poznal z rozprávania Rahima Chána. Povedal mi, že Baba vlastnoručne narysoval i plány, hoci nemal vzdelanie v oblasti stavebníctva či architektúry. Skeptici ho presviedčali, aby to zveril profesionálom, no on, ako inak, ich návrhy tvrdohlavo odmietal a všetci krútili hlavami nad jeho neústupnosťou. Pravdaže, keď bol projekt hotový a dielo sa vydarilo, všetci uznanlivo pokyvkávali hlavami. Baba financoval celú výstavbu dvojpodlažnej budovy. Sirotinec stál neďaleko hlavnej tepny v štvrti Jadeh May-wand južne od rieky Kábul. Podľa Rahima Chána Baba platil inžinierov, stavbárov, elektrikárov, inštalatérov a vždy, keď bolo treba, podmastil i miestnych úradníkov, aby išlo všetko ako po masle.

Sirotinec stavali tri roky. Mal som osem rokov a pamätám si, ako ma deň pred slávnostným otvorením Baba vzal k jazeru Ghargha niekoľko kilometrov na sever od Kábulu. Prikázal mi zobrať s nami i Hasana, no zaklamal som, že Hasan má nejaké povinnosti. Chcel som mať Babu len pre seba. A okrem toho, keď sme raz boli pri Ghargha jazere všetci traja a hádzali sme žabky, Hasanove skákali až osem ráz, kým moje horko-ťažko urobili päť skokov. Baba nás pozoroval a potľapkal Hasana pochvalne po chrbte. Dokonca ho jednou rukou držal okolo pliec.

Sedeli sme na brehu jazera za piknikovým stolíkom, len my dvaja s Babom, jedli na tvrdo uvarené vajíčka, mäsové guľky a nakladanú zeleninu v chlebovej placke. Voda bola sýtomodrá a slnečné lúče sa zrkadlili na čistej hladine jazera. V piatok sa to tu vždy hemžilo rodinami, čo si vyšli do prírody v deň voľna. No teraz bol stred týždňa a okrem niekoľkých dlhovlasých, bradatých hippisákov, tak som aspoň počul, že ich volajú, sme tu boli s Babom sami. Turisti sedeli na móle, hompáľali nohami a držali udice. Spýtal som sa Babu, prečo sú tí muži takí zarastení a prečo si nechávajú rásť dlhé vlasy, no otec len čosi zamrmlal a neodpovedal. Pripravoval si slávnostný príhovor na nasledujúci deň, prehrabával sa v kôpke rukou popísaných papierov a kde-tu si urobil ceruzkou nejakú poznámku. Zahryzol som do vajíčka a opýtal som sa Babu, či to je pravda, čo hovoril jeden chlapec v škole, že ak zješ náhodou kúsok škrupiny, neskôr ju musíš vycikať. Baba neodpovedal, zase len čosi zamrmlal pod nos.

Odhryzol som si zo sendviča. Jeden z turistov, ten so svetlými vlasmi, sa nahlas zasmial a plesol svojho druha po chrbte. V diaľke za jazerom sa do kopca štveral nákladiak a slnečné lúče sa trblietali na jeho bočných zrkadlách.

„Asi mám saratan,“ povedal som vecne. Rakovinu. Baba zdvihol hlavu od papierov, ktoré sa trepotali vo vetre. Ak vraj chcem malinovku, mám si po ňu zájsť sám do auta.

Na druhý deň sa vonku pred sirotincom zhromaždilo toľko návštevníkov, že nestačili ani stoličky, a tak mnohí len postávali a čakali na otváraciu ceremóniu. Fúkal vietor a ja som sedel tesne za otcom na malom pódiu pred hlavným vchodom do budovy. Baba mal zelený oblek a na hlave perziánovú čiapku. Vietor mu ju strhol počas prejavu a všetci sa rozosmiali. Naznačil mi, aby som mu ju držal, a bol som na to veľmi hrdý, pretože každý videl, že Baba je mojím otcom. Obrátil sa späť k mikrofónu a poznamenal, že dúfa, že budova je voči vetru odolnejšia ako jeho čiapka, a opäť sa všetci smiali. Keď Baba skončil, všetci vstali a volali mu na slávu. Dlho tlieskali. Potom mu potriasali pravicou. Niektorí podišli i ku mne, postrapatili mi vlasy a podali ruku aj mne. Bol som hrdý na Babu, na nás oboch.

No napriek Babovým úspechom ľudia jeho schopnostiam veľmi neverili. Hovorili, že nemá v žilách obchodnícku krv, a mal sa stať radšej právnikom tak ako jeho otec. A tak Baba všetkým dokázal, ako sa mýlili. Nielenže si otvoril vlastný podnik, ale sa stal jedným z najbohatších obchodníkov v Kábule. Baba a Rahim Chán vybudovali odvážny a úspešný podnik na export kobercov, dve lekárne a reštauráciu.

Keď ľudia i tak nedali pokoj a podpichovali, že sa Baba nikdy napriek bohatstvu dobre neožení, veď nakoniec nemá v žilách kráľovskú krv, dokázal, že sa opäť mýlili. Oženil sa s mojou mamou. Univerzitne vzdelanú Sofiu Akrami pokladali všetci za najkrajšiu a najpočestnejšiu mladú dámu. Nielenže prednášala klasickú fársí literatúru na Kábulskej univerzite, no bola i potomkom kráľovskej rodiny, čo môj otec nikdy nezabudol elegantne hodiť všetkým skeptikom do tváre, keď ju nazýval „svojou princeznou“.

Otec sa obkolesil svetom, ktorý mal rád a vyhovoval mu. Bol som tu čestnou výnimkou. Chybou bolo, že otec videl všetko čierno-biele, a musel sa rozhodnúť len pre jedno. Takého človeka nemožno milovať bez toho, aby ste sa ho zároveň i nebáli. Dokonca ho i trošku nenávideli.

V piatej triede sme mali mullu, ktorý nás učil islam. Volal sa mulla Fatiulla Chán. Bol to nízky, tučný chlap s rapavou tvárou a hrubým hlasom. Učil nás mravnej čistote zakat – povinne náboženskej dani a povinnostiach každého moslima vykonať hadž – púť do Mekky, hovoril o zložitostiach namazu – piatich denných modlitieb a museli sme naspamäť recitovať pasáže z koránu. A hoci nám neznáme slová a nezrozumiteľnosti nikdy nepreložil, pomocou vŕbového prútu rád zdôrazňoval dôležitosť správnej arabskej výslovnosti, aby vraj Boh lepšie rozumel, čo hovoríme. Jedného dňa nám povedal, že podľa islamu je pitie alkoholu hriechom, a tí, čo toto prikázanie nedodržujú, budú sa za svoje hriechy zodpovedať v deň Posledného súdu – Qiyamatu. V tých časoch popíjanie alkoholu v Kábule nebola nijaká zvláštnosť a nikto za to nebol verejne trestaný, no tí, čo popíjali, robili tak len doma, za zavretými dverami, a so svojou neresťou sa neukazovali na verejnosti. Ľudia si kúpili fľašku škótskej v miestnej lekárni a odchádzali s hnedým papierovým vreckom ukrytým pred pohoršenými zrakmi ostatných zákazníkov, ktorí nenápadne špehovali, pretože to miesto malo zlú povesť práve pre tieto transakcie.

Sedeli sme v Babovej izbe – fajčiarni, keď som rozprával, čo nám hovoril mulla Fatiulla Chán v škole. Baba si nalieval whisky v bare, ktorý si postavil v kúte miestnosti. Počúval, pokýval hlavou a odpil si z nápoja. Potom sa hlbšie ponoril do pohovky, odložil pohár s alkoholom a posadil si ma na kolená. Zhlboka sa nadýchol, nosom vydýchol a vzduch prechádzal jeho mohutnými fúzmi. Zdalo sa mi, že to všetko trvá nekonečne dlho. Nevedel som, či ho mám objať, alebo v smrteľnom strachu zmiznúť.

„Zdá sa mi, že si pletieš to, čo sa učíš v škole, so skutočným vzdelaním,“ vyhlásil hlbokým hlasom.

„Ale ak to, čo hovorí náš učiteľ, je pravda, si, Baba, hriešnik?“ opýtal som sa.

„Hmm.“ Baba hrýzol nahlas ľad. „Skutočne chceš vedieť, čo si myslí tvoj otec o hriechu?“

„Áno!“

„Dobre teda,“ odpovedal Baba, „ale najprv si dobre zapamätaj, čo ti teraz poviem, Amir – od tých bradatých idiotov sa nikdy nič hodnotné nenaučíš.“

„Od mullu?“

Baba gestikuloval s pohárom v ruke. Kocky ľadu hrkotali. „Hovorím o všetkých tých bradatých farizejoch – šašoch, ktorí si myslia, že len oni majú pravdu. Na ich brady sa môžeš vyšť…“

Začal som sa chichúňať, pretože predstava, ako Baba robí svoju potrebu na hlavu akejkoľvek opice, či už farizejskej, alebo inej, bolo na mňa priveľa.

„Celé dni nerobia nič iné, len si posúvajú palcom koráliky na ruženci a brblú svoje modlitby z knihy, ktorej jazyku ani poriadne nerozumejú.“ Baba si uchlipol z pohára. „Nech nám Boh pomáha, ak by sa niekedy Afganistan dostal do ich rúk.“

„No zdá sa, že mulla Fatiulla Chán je celkom dobrý,“ zmohol som sa medzi chichotom. „To si mysleli i o Džingischánovi.“

Baba sa na mňa chladne pozrel a v tej chvíli ma prešiel smiech. „No, dosť už o tom. Pýtal si sa ma na hriech, a tak dobre počúvaj.“

„Dobre,“ precedil som cez zovreté pery a zvyšok tlmeného smiechu sa zmenil na chrapot, ktorý som vypustil nosom, čo ma opäť rozosmialo.

Baba si ma premeral ľadovým pohľadom a smiech ma prešiel. „Chceš sa rozprávať ako muž s mužom? Aspoň raz sa teda správaj ako chlap.“

„Áno, Baba džan,“ zamrmlal som, nie po prvý raz prekvapený, ako ma niekoľkými slovami otec dokáže zraniť. Bol to vzácny okamih, ktorý som, ja blázon, premárnil. Nestávalo sa často, že by sme sa s Babom mohli takto dobre porozprávať, a ja som mu mohol dokonca sedieť na kolenách.

„Dobre,“ Baba blúdil pohľadom. „Nech vás mullovia učia, čo chcú, je len jeden hriech. A to je krádež. A každý iný hriech je len variáciou krádeže. Rozumieš?“

„Nie, Baba džan,“ priznal som sa a želal si, aby som to všetko chápal. Nechcel som ho opäť sklamať.

Baba si nespokojne povzdychol. To ma opäť bolestivo pichlo, pretože otec bol trpezlivý. Pamätám si na časy, keď chodieval domov neskoro po zotmení, keď som večeriaval sám. Vtedy som sa vždy pýtal Aliho, kedy príde otec, hoci som vedel veľmi dobre, že dozerá na stavbu. Nevyžaduje toto všetko trpezlivosť? Už vtedy som nenávidel deti, pre ktoré staval sirotinec. Niekedy som dokonca ľutoval, že nezomreli spolu s rodičmi.

„Keď zabiješ muža, ukradneš život,“ hovoril Baba. „Ukradneš jeho žene právo na manžela, okradneš deti o otca. Keď klameš, kradneš niekomu právo na pravdu. Keď podvádzaš, okrádaš niekoho o spravodlivosť. Chápeš?“

Chápal som to. Keď mal Baba šesť rokov, do domu môjho starého otca sa uprostred noci vlámal zlodej. Môj starý otec, vážený sudca, ho prekvapil a vlamač ho bodol priamo do hrdla. Starého otca na mieste usmrtil a Babu okradol o otca. Ľudia v meste vraha chytili nasledujúci deň ešte pred obedom. Ukázalo sa, že je to tulák z oblasti Kunduz. Obesili ho na najbližší buk a ani nepočkali do popoludňajších modlitieb, ktoré boli ani nie o dve hodiny. Dozvedel som sa to od Rahima Chána, nie od Babu. O otcovi som sa vždy dozvedal od druhých.

„Niet ohavnajšieho činu ako krádež, Amir,“ povedal Baba. „Na človeka, ktorý si zoberie, čo mu nepatrí, či je to život alebo bochník chleba, treba len napľuť. A ak mi taký príde do cesty, beda mu. Rozumieš?“

Predstava, že Baba mláti zlodeja, sa mi zdala jednak zveličená a zároveň desivá. „Áno, Baba.“ odvetil som.

„Ak je Boh, tak len dúfam, že má dôležitejšie povinnosti, ktorým sa musí venovať, ako je môj pohár whisky alebo bravčové na mojom tanieri. A teraz zlez dolu. Opäť som vysmädol z týchto rečí o hriechu.“

Pozoroval som ho, ako si nalial druhý pohár a rozmýšľal som, koľko času prejde, kým sa opäť budeme môcť takto porozprávať. Pravdupovediac, vždy som cítil, akoby ma Baba trochu nenávidel. A prečo aj nie? Nakoniec, zapríčinil som smrť jeho milovanej ženy, krásnej princeznej. Či nie? Odo mňa sa očakávalo, že budem aspoň natoľko slušný, že sa budem na neho trošku viac podobať. No ja som nespĺňal ani zamak jeho očakávania.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Poďakovanie

1)

2)

3)