Keď som sa v to ráno zobudila, už ho nebolo. Nevadí. Dám si kávu. Vlečúc sa do kuchyne, zastavila som sa pri veľkom nástennom kalendári a veľkými písmenami som doň napísala:

JE PREČ. KONEČNE.

Začínam nový život. Bez chlapa. A konečne napíšem román. Cestou do práce som uvažovala, ako ho začať? Myslím ten román. Dramaticky? Romanticky? Alebo čitateľa pozvoľna vtiahnem do napínavého deja? Kdesi som sa dočítala, čo učia na literárnych kurzoch písania: mimoriadne dôležitá je vraj prvá veta. Pozorným i vnímavým veľa naznačí a dokáže si čitateľa získať. Je to ako vo vzťahoch. Ak zaujmete v prvých sekundách, hoci podvedome, máte vyhrané.

Takže má to byť hlboká myšlienka alebo charakteristika jednej z hlavných postáv, či miesto, kde sa bude dej odohrávať? Knihy mávajú všelijaké začiatky, všimnite si to. Rôzne štýly, metódy a spôsoby. Začať knihu sa dá na veľa spôsobov a neskôr môžete text prepísať, dopísať alebo úplne prepracovať. Ale ako začať nový život? A navyše bez neho? So zvláštnou pachuťou v ústach od prituhej kávy som si uvedomila, že prvý krok sa už vrátiť nedá, a preto si ho treba triezvo premyslieť...

Samozrejme, že triezvo, opakujem si v duchu. Dnes som si od rána nedala ani kvapku a zároveň som si predsavzala, že takto vydržím celý deň. A potom ďalší a ďalší... Predpoludnie sa však šialene vlieklo. Nemyslelo mi to. Pohárik na lačno mi sakrametsky chýbal. Keď som nedávno čítala jeden z lepších Coelhových románov, zaujala ma myšlienka, že v každom z nás je anjel aj démon. Môj démon je silný. Nahovára ma na veci, ktorým sa bránim, ale jeho rozhodnutie aj tak vždy zvíťazí. Prečo som taký slaboch? Kam sa schoval môj anjel?

Z premýšľania ma prebralo vyzváňanie mobilu. V prvej chvíli mi napadlo – to je on. Nástojčivý zvuk rozvibroval všetky čiastočky môjho tela. Po chrbte mi prebehli zimomriavky a jemne ma striaslo. Mám sa pozrieť na displej a vyriešiť túto dilemu? Ak to bude on, zdvihnem? Čo mu poviem? Zrak mi padol na barovú skrinku a ešte intenzívnejšie som zatúžila po poháriku. Aspoň jeden jediný maličký štamperlík! Na posilnenie. A na odvahu. Mobil zvonil vytrvalo a neoblomne, akoby kričal – zodvihni ma a postav sa k tomu čelom. Nebuď padavka! Pátrala som vo svojom vnútri po anjelovi, aby som zistila, čo mi našepká. Vyparil sa. Zato on mi vliezol do každej myšlienky a nedokážem ho vypudiť. Mimovoľne som mykla hlavou, akoby som ho chcela vytriasť. Bezvýsledne. A mobil naďalej nástojčivo vyzváňal...

Piť som začala asi pred rokom, krátko nato, ako som sa zoznámila s Alexom. Vyzeral úžasne. Vysoký, modré oči, nádherný úsmev. Vždy perfektne oblečený a drzý. Netajím, práve takýto typ chlapa sa mi odjakživa páčil. Bola som z neho hotová. Ja nie som až taká pekná, možno som úplne všedná, nemám ani tie správne kúsky vo svojom šatníku a navyše som nesmelá.

Alex už na prvom rande na mňa vybafol: „No ty vyzeráš. Tá sukňa je predpotopná. A tričko otrasné. To vážne nemáš na seba nič šmrncovnejšie?“

„Nemám,“ odvetila som trochu urazene a váhavo som dodala: „Vari je oblečenie pre teba to najdôležitejšie?“

„Dobre, dobre, prepáč, ale trochu sa za tvoje nemoderné handry hanbím...“

Alexova poznámka sa ma neskutočne dotkla. Usilovala som sa, aby to nebolo na mne vidieť, ale v duchu som si vravela: Došľaka, kašlem na chlapa, ktorému sa nepáčim, aká som. Viac s ním von nepôjdem.

V ten večer som si doma akosi automaticky naliala pohár vína. Chcela som zabudnúť na Alexove reči. Jeden pohár to nespravil. Pri druhom mi bolo lepšie, aj keď som začala byť zmätená. S pribúdajúcim alkoholom v krvi sa vo mne začali biť dve bytosti. Jedna bola nahnevaná a pevne rozhodnutá, že s Alexom končí, kým druhá jej šepkala: Ale veď si z neho hotová. Už dlho si nikoho nemala a on stojí za pokus! Neber si to tak. Nabudúce to bude určite iné...

Ale nebolo to iné a ja som si pomaly zvykala na jeho nevkusné narážky a nedžentlmenské urážky môjho zovňajšku. Alebo skôr – chcela som si zvyknúť, lebo ma priťahoval čoraz väčšmi. Keby som tak vtedy vedela, ako sa to všetko skončí... Určite by som zaradila spiatočku, urobila by som všetko, aby som sa vymanila zo zaľúbenia. Alex ma úplne opantal, omotal si ma okolo prsta, už ani neviem, či ma vzrušovali práve tie jeho arogantné poznámky, alebo vyšportované opálené telo a pohľad, ktorým sa do mňa doslova vpíjal.

„Bola si u kaderníčky?“ spýtal sa ma raz znenazdajky. Prekvapene som pokrútila hlavou. „Nuž, možno by si mala...“ zašomral. Opäť ma jednoduchými slovami zrazil na kolená a vzápätí ma dobil nevinným pohľadom, ktorý akoby hovoril, že mi chce iba pomôcť. Takýchto poznámok bolo dosť, zamiešal ich do bežného rozhovoru a ja som si to vtedy ani naplno neuvedomovala. Až neskôr. S odstupom času.

Najradšej by som sa rozplakala, trhala si vlasy od zúfalstva, ale čo je najhoršie, sama som nadobúdala o sebe zlú mienku. Už som sa tak často neusmievala, keď som sa dívala do zrkadla. Zrazu som na sebe videla každučkú chybu. Drobné pehy boli obrovské, vlasy mastné, dekolt zvráskavený, nos obludne rozčapený... A vtedy sa vo mne čoraz intenzívnejšie začal ozývať anjel, ktorý ma nahováral, nech celý vzťah ukončím. Pomsti sa mu za všetko, dobiedzal. Nedaj so sebou takto zametať! Spätne si uvedomujem, že vtedy sa to zlomilo. Cítila som sa čoraz viac udupávaná a doslova som sa dusila. Keby som však vtedy vedela, ako sa to všetko vyvinie, vzopäla by som sa...

Lenže ja nie som veštkyňa, nevidím do budúcnosti a teraz uvažujem: naozaj si to Alex zaslúžil? Lomcovali mnou výčitky svedomia. Stále som nedokázala uveriť tomu, čo som urobila. Snažila som si nahovoriť, že to bol iba sen. Ja predsa nie som taká beštia. Zbožne som si priala, aby sa v mobile ozval Alex, a zároveň som si začínala naplno uvedomovať dosah svojho činu.

Naozaj sa to stalo!

Pred rokom

1.

Chuť niečo so sebou urobiť som kvôli Alexovi naozaj mala. Pamätám si, ako som sa raz vybrala do nákupného centra. Moja cesta viedla do butiku so značkovým oblečením. To, čo som videla na vešiakoch, sa mi ani trochu nepáčilo. Nemám rada vyzývavý štýl, radšej nosievam nenápadné veci... Akoby som výzor sivej myšky chcela oblečením ešte podčiarknuť. Vyskúšala som si neskutočne drahé tričko Ed Hardy s vyčačkanou lebkou na hrudi, k tomu najužšie džínsy, aké v obchode mali, s niekoľkými dierami na kolenách a topánky na platforme. Vyzerala som otrasne. Vezmem si to, povedala som si v kabínke len tak pre seba. Chcem konečne vyzerať moderne, štýlovo. A robím to pre Alexa.

Hodinu pred túžobne očakávaným stretnutím ma ešte vzala do parády kamoška Milena.

„Nina, nemôžeš ísť takto oháknutá, a pritom nenalíčená,“ podotkla. Urobila mi na tvári doslova novú fasádu. Očné tiene hrali všetkými farbami. Líca mi od líčidla svietili už zdiaľky. O perách ani nehovorím. V novom outfite som sa cítila nesvoja, no dokola som si opakovala – nevadí, robíš to pre chlapa, ktorého si chceš udržať. Tá obeta za to stojí.

Stála som tesne pri ňom. Nereagoval. Vari ma nevidí? Nenápadne som si odkašľala.

„Nina! To si ty? Preboha, kto ťa takto doriadil? Poď, ideme rýchlo ku mne, nech nestretnem nejakého známeho. Váľal by sa od smiechu,“ vychrlil na jeden dych.

Neodvážila som sa priečiť. Tíško som kráčala vedľa neho.

„Vyzleč si tie handry, už sa na teba fakt nemôžem pozerať. Kto ti to kúpil?“ vrčal už v predsieni. „Ty sama? Neuveriteľné, myslel som si, že ženy majú lepší vkus. Prečo si sa neporadila so mnou?“ brblal nahnevane, kým som si vyzliekala nové, moderné, hriešne drahé značkové oblečenie. Bola som ako námesačná. Vôbec som si neuvedomovala, čo robím. Chcela som mať veci čím skôr dolu, chcela som, aby už prestal do mňa rýpať, lebo jeho slová veľmi boleli...

Zostala som pred ním takmer nahá. Pripadala som si ako zmoknutá sliepka. Ponížená, potupená, zadupaná až do prachu... Premeral si ma zhora nadol, ale už konečne mlčal. Pobozkal ma. Na pery, na prsia. Neprestávaj, pomyslela som si.

„Máš to tu pekné,“ hlesla som naoko ľahostajne pomedzi jeho bozky, no bola som čoraz vzrušenejšia. Dúfala som, že necíti, ako veľmi a ako strašne ho chcem. Jemne ma bozkával, hladkal po vlasoch a nenápadne ma posúval k posteli. Aké vzdialené sú jeho nežné dotyky od slov, ktorými ma doteraz zraňoval! Bola som ochotná na všetko zabudnúť, odpustiť mu, len nech si ma vezme. Hneď teraz a tu! Nemôžem sa odtrhnúť od jeho pier. Pritisla som sa k nemu, len čo som pocítila dotyk jeho košele, bradavky sa mi vztýčili a stvrdli. Chcem ho, už to dlhšie nevydržím. Je taký nádherný, cítim jeho dych na nahej pokožke, zalieva ma horúčava. Prečo má také nebesky modré oči? A prečo ma už, dokelu, nehodí na posteľ a nevyzlečie sa aj on? Akoby začul moje myšlienky, vyzliekol si košeľu, potom nohavice a napokon aj boxerky. Stále sa mi díval do očí a ja som ho so zatajeným dychom pozorovala. Od túžby ma už bolel každý kúsok tela, až som sa triasla po ďalších dotykoch. Chytil ma za ramená a jemne ma uložil na posteľ. Plachta mi trošku schladila rozhorúčenú kožu, prudko som sa nadýchla, keď si na mňa ľahol. Božemôj, dokonalá hebká pokožka a pevné telo. Ruku mi položil na bok, vzápätí mu skĺzla na vnútornú stranu stehien. Prešla mnou elektrina. Sklonil sa nado mňa a začal ma znova bozkávať. Najprv nežne, postupne však divoko a vášnivo. Spočiatku na krk, potom prešiel nižšie na prsia, pohrával sa s bradavkami a pokračoval dolu. Nižšie a nižšie... Zaťala som mu nechty do chrbta, hoci som si hovorila, že sa musím ovládať, no keď sa dostal k Venušinmu pahorku, nedokázala som sa ubrániť. Prehla som telo ako šíp, akoby som sa k nemu chcela ešte pritiahnuť a zintenzívniť jeho dotyky. Zľahka sa usmial a jemne mi roztiahol nohy. Som stratená, pomyslela som si. Absolútne som podľahla jeho čaru. Milujem jeho bozky, jeho dlane. Milujem ho a nikdy sa ho nevzdám... Alex sa však odrazu vzpriamil, odtiahol ruky a presunul sa opäť vyššie. Čo to robíš, preboha?! chcela som skríknuť. Pokračuj, nezastavuj sa! Opäť ma bozkáva na krku, pleciach, pohráva sa s mojimi prsami. Cítim, že je vzrušený, a strašne sa mi to páči. Objímem ho nohami okolo bokov a chcem ho pritiahnuť k sebe. Odrazu sme jeden k druhému tak neuveriteľne blízko, že sa akákoľvek intímna zóna vytratila. Nadvihol sa na jednej ruke, druhou mi znova prešiel po vnútornej strane stehien, čím vyvolal slastné zimomriavky na celom mojom tele, a potom si pomohol. Pomaly do mňa vošiel, pričom ma stále bozkával. Čítal vo mne ako v knihe. Presne vedel, kde pritlačiť, kde jemne pohladiť, kam sústrediť bozky. Nádherný pocit, keď sa ma takto dotýkal. Chcela som ho čoraz viac, takmer som dostávala kŕče od túžby a po sluchách mi stiekla kvapôčka potu. Poď, neprestávaj, prosím, ach bože... Alex sa začal pomaly, rytmicky pohybovať, rukami som mu prechádzala po silných ramenách, hladkala mu mocný chrbát, vchádzala som mu prstami do vlasov. Cítila som obrovské napätie, túžbu, vášeň.

„Láska moja,“ vydýchla som a pobozkala ho na pery. Pri tých pohyboch som ho jemne uhryzla do pery, ani jeden sme si to však nevšímali. Chcelo sa mi kričať. Chcela som ho viac a viac, túžila som, ako do mňa vrážal, pohltiť ho celým telom. Vnímala som iba jeho dych, pravidelný a zrýchľujúci sa. Vedel presne, čo a akou intenzitou robiť, akoby sme to mali nacvičené už nespočetnekrát. Hruď si opieral o moje vztýčené tvrdé bradavky. Prestávala som vnímať okolie. Točila sa mi hlava. Božemôj, neprestávaj! Achchch,uuuf, láska moja. Niekto kričal a ja som si nebola istá, kto z nás to bol. Na chvíľu som otvorila oči, ale mala som pred nimi iba žiarivé kruhy. Po chvíli som precitla v jeho náručí. Ležali sme na posteli, bola som schúlená pri jeho boku a on slastne fajčil cigaretu. Dych sa mi pomaly upokojoval, pot na chrbte ma šteklil a chladil. Pohrávala som sa s chĺpkami na jeho bruchu. Taký jemný pramienok chĺpkov od pupka nižšie, až po jeho... Bože, to bolo nádherné. Kvôli tomuto sa oplatí žiť.

„Alex? Bolo to úžasné, už dlho som nič také nezažila...“ usmievala som sa ešte plná vyvrcholenia.

„Bolo to fajn,“ odvetil a vyfúkol koliesko dymu.

To je všetko? Takmer som sa roztopila od vášne, dala som do toho všetko a cítila som, že aj jemu sa to veľmi páčilo, a on povie fajn?!

„Iba fajn?“ spýtala som sa nesmelo.

„Nie, bejby, bolo to super, neboj. Len si nabudúce dôkladnejšie ohoľ nohy, škriabali ma na bokoch, keď si ma nimi objala. A tiež som si všimol, že sa dosť potíš. S tým musíme niečo urobiť...“

Okamžite som vytriezvela. Opäť ma udrel kladivom po hlave a zadupal do zeme. Do očí sa mi tlačili slzy, ale držala som sa statočne – nerozplakala som sa.

„Musím už ísť,“ povedala som rázne.

„Tak choď,“ ľahostajne prehodil.

„Prečo mi tak ubližuješ, Alex?“ vyhŕklo zo mňa.

„Ja že ti ubližujem? To nemyslíš vážne! Chcem z teba urobiť človeka, za ktorého by som sa nemusel pred kamarátmi hanbiť. Chápeš? A ešte som zlý!“

„Tak ty sa za mňa hanbíš? Chceš zo mňa iného človeka. A čo ak sa nezmením?“

„Ale zmeníš, to ti, srdiečko, garantujem!“ počula som už za dverami.

Čo mám robiť? opakovala som si v duchu. Myslela som, že po dnešnom vášnivom sexe už zabudol na všetky svoje výhrady.

Cestou domov som zavolala Milene.

„Prepáč, Milena, nájdeš si pre mňa chvíľku?“

„Deje sa niečo?“

„Nie, ale potrebujem sa s niekým nutne porozprávať.“

„Alex?“ spýtala sa.

„Áno.“

„Tak príď.“

U Mileny sedel jej priateľ Peter. Hneď ako mi otvorila, uvelebila som sa do svojho obľúbeného kresla a spustila som. Peter nebol zvyknutý na takéto reči. Videla som, že mu nie je príjemné počúvať moje náreky, ale pokračovala som, kým ma neprerušili.

„On nie je normálny, Nina. Človek nemusí byť psychiater, aby povedal, že Alex sa správa ako psychopat. Nepoznám ho, ale podľa toho, čo hovoríš...“ Peter sa zamyslel.

„Akoby ťa chcel naschvál takto nivočiť,“ dodala znepokojene Milena.

„Nie, to je hlúposť!“ namietla som a spomenula som si na inú situáciu. Boli sme v istom podniku. Chcela som si objednať džús, ale Alex mávol rukou a pred čašníkom povedal: „Nie, žiadny džús, obaja si dáme tequilu. Na začiatok.“

Akoby som tam ani nebola. Akoby som bola malé decko, ktoré vlastne nevie, čo chce.

„Problém je v tom, že ja som naozaj nemožná. Všetko kazím. Alex má pravdu, musím sa stoj čo stoj zmeniť.“

Peter s Milenou na mňa vyjavene pozerali.

„Nechápete to. Ja bez neho nemôžem existovať. Milujem ho.“ Schmatla som kabelku a náhlivo som sa rozlúčila.

V ten večer som sa opäť zrúbala pod obraz boží. Nalievala som si jeden pohár vína za druhým... a naberala odvahu. Ja ti ukážem, Alexinko. Som do teba zbláznená, ale nedovolím, aby si sa ku mne takto správal. Nedovolím. Aj ty sa budeš musieť zmeniť, to ti garantujem! Zobudila som sa oblečená niekedy po polnoci. Bolo mi neuveriteľne zle. Opäť som vypila celú fľašu. Doriti, čo to robím! Takto som sa nikdy nesprávala. Musím s tým niečo urobiť. Musím!

Ranné líčenie mi trvalo dlhšie než zvyčajne. Treba šikovne zamaskovať, že som včera pila, tmavé kruhy pod očami, tvár bledú ako krieda. Cestou do práce som opäť nemyslela na nič iné, iba kedy zavolá.

2.

Našťastie, v redakcii sme mali kopec práce, takže chvíľami som naňho vôbec nemyslela a napokon ma celé trápenie prešlo. Novinárčine sa musíte venovať naplno, nemôžete byť duchom inde a ja som svoju robotu milovala. Stali sme sa druhým najčítanejším denníkom, o niekoľko tisíc kusov sme dokonca porazili vychytené mienkotvorné noviny, hoci nie sme príliš seriózni. Skôr taký jemnejší bulvár, to sa však ukázalo ako dobrý ťah. Tvrdý bulvár na trhu už bol, ale ľudia sú v tomto smere nenažraní. Chcú čoraz viac detailov z intímneho života „celebrít“, chcú ich vidieť v trápnych situáciách. Ako sú spité na nejakom večierku, ako im pri vystupovaní z auta vidieť pod minisukňu, pod ktorou často nič nemajú. Ako sa rozvádzajú, navzájom si ničia životy...

„Nina, máme tu jednu rýchlovku,“ vytrhol ma z myšlienok šéf. Je to ukážkový workoholik. Ťahá mu na štyridsiatku, rozvedený, dve deti a čoraz zanedbanejší. Z roka na rok som vnímala, ako mu do šatníka nepribúda nič nové, niekedy chodí aj týždeň so strniskom na tvári, mastné vlasy, ale treba uznať, že je to dobrý novinár, má čuch na kauzy a aférky, vedel, kedy s čím vyjsť na povrch. Ja som sa zameriavala na vážnejšie spoločenské a politické témy, ale mala som aj rubriku o cestovaní, takže mňa tie bulvárne naháňačky väčšinou obchádzali. Bola som tomu rada. Načo sa rýpať v cudzích životoch, navyše, keď ten môj vlastný nie je celkom košér. Ach, Alex...

„Nina, počúvaš ma?“ klopkal mi šéf po stole.

„Pôjdeš na otočku na Maurícius.“

„Kam?!“ spýtala som sa nechápavo.

„Maurícius, to je nejaký ostrov pri Afrike, či kde,“ vysvetľoval mi.

„Ja viem, kde leží. Kúsok od Madagaskaru, ale prečo práve Maurícius? A na otočku? Veď tam sa letí aj desať hodín!“

„Zolo z tej novej leteckej spoločnosti nám dohodil jedno voľné miesto. Je to kamarát, trošku mu helfneme pri rozbehu a potom nám prifarí aj nejaké lepšie pobyty v exotike... Veď vieš, ako to chodí. Prichádzajú na trh pre našincov s neznámymi ostrovmi, ponuka pre majetnejších a dobrodružnejšie povahy. Chcú nalákať ľudí, a keďže v lietadle mu zostalo ešte jedno miesto, zvezieš sa a pripravíš dva-tri články.“

„A kedy sa letí? Budúci týždeň už mám takmer plný, samé dôležité stretnu...“

„Letíš dnes večer. Preto som povedal, že je to rýchlovka. Zajtra ráno ste na Mauríciu, počas dňa nahráš nejaké rozhovory, nafotíš, môžeš sa aj vykúpať, ak stihneš, a podvečer už letíš späť s iným turnusom.“

Chvíľu som naňho nechápavo civela. Dnes večer? A čo Alex? Mali sme ísť na našu prvú večeru, tešila som sa ako pubertiačka. Šéfovi sa však neodvráva, a tak som sa o hodinu registrovala na let AM 1409 o 20.50 s medzipristátím v Džibuti. Vytočila som Alexovo číslo.

„Ahoj, miláčik. Mám zlú správu,“ začala som smutne.

„Čo sa deje?“

„Dnešná večera padá, musím narýchlo odletieť na Maurícius. Ale len na otočku...“

„OK. A kedy sa vrátiš?“

Jeho nezaujaté OK ma na okamih zarazilo, čakala by som rovnako smutný hlas, výčitky, povzdych, ale OK?!

„Dnes večer letíme, jeden deň na ostrove a zajtra večer odlietame späť. Čiže môžeme si tú večeru preložiť na pozajtra večer, čo povieš?“

„Jasnačka. Keď sa vrátiš, ozvi sa, ešte si to potvrdíme! Tak si to tam uži!“ A zložil.

Vraj uži! Preletím viac hodín, ako budem na Mauríciu, takže sa vrátim dolámaná a zničená, no on neprejaví ani kúštik súcitu, empatie.

No nič, rýchlo si musím urobiť rešerš – o Mauríciu toho až tak veľa neviem – a potom sa domov zbaliť. O dve hodinky som už odchádzala z práce. Bolo krátko po štvrtej, takže som mala ešte rezervu. Skočím na chvíľu... píp. Moje plány prerušila esemeska, ktorá mi rozvibrovala mobil. Rýchlo som ho vytiahla, už som sa tešila, čo mi v nej Alex asi píše, ale nebol to on. Správa bola strohá a tajomná. Ahoj, Nina, mam pre teba zaujimavu spravu. Ozvi sa. Milena.

Okamžite som jej volala.

Akú dôležitú správu pre mňa môže mať? Veď sme sa rozprávali iba včera popoludní, hútala som, kým vyzváňal telefón. Milena sa ozvala až po chvíli.

„Nina, musíme sa okamžite stretnúť. Tomu fakticky neuveríš.“

„Čo je, čo sa deje? Nemôžeš mi to povedať do telefónu?“

„Nemôžem.

„Zastavím sa u teba o piatej.“

„To sú teda naozaj chujoviny, Milena, tomu predsa nemôžeš veriť! Alex, a psychopat?! Alex je, aký je, ale že sa kvôli nemu dve baby dostali na psychiatriu? A ja som ďalšia v poradí?“

„Ninka, chcem ti iba pomôcť. Vyzerá to tak, že Alex nie je celkom v poriadku. Sadni si, porozprávam ti, čo sme zistili.“

„Zistili?“ omráčene som na ňu pozrela.

„Áno, Peter a ja. Po tvojej návšteve sa Peter rozhodol vypátrať niečo o tom tvojom Alexovi. Je pravda, že sa s ním nikdy osobne nestretol, ale tvoje rozprávanie ho šokovalo. A ja som ho v tom podporila, pretože vidím, že je z teba pomaly troska.“

„Vraj troska! Preháňaš. Ozaj, nedáme si k tomu pokecu pohár vínka?“

„Nič mi do toho nie je, Nina, ale zdá sa mi, že popíjaš. Mení sa ti tvár, ani zďaleka nie je taká svieža ako pred pár mesiacmi. Nechceš mi k tomu niečo povedať?“

„Nie,“ odsekla som a zdvihla som sa na odchod.

„Ako myslíš, Nina, ako myslíš.“

Ježišmária, už aj Milena strká nos do mojich vecí! Zrejme som jej o Alexových útokoch nemala vôbec hovoriť. Veď naposledy sa správal celkom normálne. Zašomral síce, že v takých topánkach, ako som mala obuté, by nešiel ani do lesa, ale inak v pohode. Dokonca mi priniesol kvetinku.

„Zlatíčko!“ zvýskla som vtedy od šťastia.

Od Mileny som sa v ten deň nič nedozvedela. Vlastnou vinou. Nechcela som o svojom milovanom nič počuť. Nič zlé. V hlave mi to však vŕtalo. Psychopat. Nedalo mi to a po príchode domov som zapla notebook a vygooglila si heslo psychopat. Dychtivo som čítala o tom, ako títo ľudia vidia svet: Psychopati sú zväčša veľmi arogantní a bezohľadní jedinci. V procese získavania si potenciálnej obete hovoria samé správne veci. Obeť sa usilujú presvedčiť, že sú dobrosrdečné duše. Nie vždy sú úspešní, ale pomerne často sa im darí. Psychopati nie sú altruistickí a v skutočnosti im nezáleží na priateľstve. Často sa správajú ako narcisti, ktorí túžia prezentovať falošnú predstavu o sebe cez svoj majetok. Doň zahŕňajú aj blízkych ľudí – priateľky či manželky... Niektorí z nich sú veľmi vzhľadní, v atraktívnom postavení, čo radi využívajú vo svoj prospech. V texte ďalej stálo: Psychopati bývajú často vášniví a elektrizujúci.

Vášniví a elektrizujúci, opakovala som si dokola. A čo, vari je zlé, keď je muž vášnivý a elektrizujúci?

Pozrela som na hodinky – na letisku mi stačí byť pred ôsmou, je krátko po siedmej, som tam za niekoľko minút, takže ešte stihnem vybaviť jeden telefonátik. Brnkla som Filipovi.

„Ahoj, Filip, máš chvíľku?“

„Ty si ešte na Slovensku?“ spýtal sa. Jeho hlas mi vždy znel príjemne, veselo, povzbudzujúco. Filip je kolega z novín a istý čas sme spolu chodili. Veľmi slušný, poriadny chlap, aj celkom k svetu, problém bol v tom, že až príliš vychovaný. Chvíľu to medzi nami fungovalo, pred zvyškom redakcie sa nám to darilo tajiť, ale napokon sme náš vzťah ukončili. Jednoducho pre mňa bol až príliš galantný, stále v pohode, pokojný, vyrovnaný. Takmer nikdy sa nerozčuľoval, skrátka absolútny pohoďák. Paradoxné je, že práve to ma vedelo vždy naštartovať. Škrípala som zubami, keď na moje podpichovania a arogantné výpady odpovedal s úsmevom na tvári. Nič ho nerozhádzalo.

„Filip, mám taký problém. Robím na jednom článku a... no, stretol si sa už niekedy s psychopatom?“

„S psychopatom? Niekto ťa obťažuje? Máš problémy?“ v jeho hlase zaznela obava a určite to nehral.

„Nie, nie, veď ti vravím, že robím na jednom článku. Tak stretol?“

„No, pred časom som robil jeden materiál o psychopatovi, ktorý tuším dodnes sedí v Ilave. Bol nadpriemerne inteligentný, vedel očariť, myslím, že zabil päť mladých žien. Mal som s ním robiť rozhovor, aj som sa dostal do väzenia, všetko vybavené, ale krachlo to. Vraj sa pobil s chlapíkom na cele a šupli ho na samotku. Bola to hrôza, čo povystrájal. Tie dievčatá znásilnil, dokonca si zasúložil aj s mŕtvolou. Neskôr chcel pretiahnuť aj nič netušiacu matku jednej z obetí, no skrátka horor...“

„Filip, a nejakého normálnejšieho psychopata nepoznáš?“ počujem sa, ako vyslovujem poriadnu hlúposť, a rýchlo teda dodám: „Nemyslím takéhoto brutálneho, skôr sociopata, ktorý týra psychicky...“

„Mhm, to nie... Nina, ak máš nejaké problémy, vieš, že mne môžeš povedať čokoľvek. Som tu pre teba.“

„Ako ťa presvedčiť, že mňa osobne sa to netýka?! Ja mám momentálne super vzťah, ale robím článok. A už musím utekať na letisko. Čau.“ Rýchlo som položila. Nahádzala som do tašky zopár vecí, zbalila laptop a zavolala si taxík.

Tá Milena sa musela zblázniť. Alex a psychopat! Je pravda, že je občas drsný, netaktný, ale chlapi nie sú kvetinky. A čo tam ešte písali? Elektrizujúci? Vášnivý? Presne taký Alex je, ale to ešte neznamená, že je magor. Milena má určite problémy s Petrom, nevie, čo s tým, a tak sa mieša do životov iných. Zbehla som dolu po schodoch, práve prichádzal taxík. Naskočila som.

„Na letisko, prosím,“ povedala som šoférovi a vnorila som sa do mäkkého sedadla. Aj do myšlienok na svojho milovaného.

3.

Alex vyzeral opäť ohromujúco. Dal si naozaj záležať. Och, presne taký sa mi neskutočne páči. Svetlomodré džínsy, kvalitné talianske kožené topánky, pruhovaná košeľa vypasovaná tak akurát a ležérne svetlé sako. V posilňovni je každý druhý deň a je to vidieť. Má naozaj božskú postavu. Už z diaľky som sa kochala pohľadom naňho. Vtom zasvietilo v mojom mozgu výstražné červené svetielko. Áno, práve som si vybavila v mysli charakteristiku psychopata – ako Alexa nazvali Milena s Petrom. Psychopat je extrémne organizovaná osobnosť. Mlčanlivý, manipulatívny, navonok často charizmatický a očarujúci, svoju skutočnú osobnosť ukrýva vo vnútri, s ostatnými však necíti. Zúfalstvo a úzkosť vyvolané psychopatmi má tragický vplyv na obeť a zanecháva hlboké psychické a emocionálne jazvy.

Odteraz budem pozorne sledovať každý jeho prejav, každé jeho slovo a uvidíme, zaumienila som si.

„To je pre teba,“ podávala som Alexovi po jeho vášnivom bozku balíček.

„Špeciálne pre teba z Maurícia.“

„Ó, darček, aké milé, ďakujem. Čo je to? Preboha, model lode? Čo ti to napadlo?“

„V rámci reportáže som navštívila aj dielňu na výrobu modelov lodí... a myslela som si, že ti urobím radosť,“ vysvetľovala som. „Makety lodičiek kupovali ľudia ako diví.“

„Tak tomu sa úprimne čudujem... Ale ďakujem... Prach z lode budeš chodiť utierať ty,“ precedil Alex pomedzi zuby. „Dúfam, že okrem reportáže a kúpy loďky si si stihla na Mauríciu aj užiť,“ dodal podráždene.

„No, užiť ako užiť. Nebol čas. Som rada, že som akotak zvládla, čo odo mňa chcel šéf.“

„Naozaj? Chceš povedať, že ťa neobšťastnil žiadny domorodec? Veď kvôli nim chodia novinárky na reportáže, nie?“

„Ak ma chceš urážať, Alex, radšej idem preč.“

„Nechoď, prosím, prepáč. Pozerám na tvoj výstrih... Nina, si strašne zvodná žena. A nechcem, rozumieš, nechcem, aby si patrila niekomu inému.“ Mocne mi stisol lakeť. Ruka zabolela, ale jeho slová na mňa zaúčinkovali.

„To myslíš naozaj vážne?“ vydýchla som šťastne.

Takže je to v poriadku. Moja analýza je jasná. Nič podozrivé. Ak muž žiarli a chce, aby tá jeho patrila iba jemu, na tom nie je nič psychopatické, potlačila som všetky pochybnosti. „Áno a chcem ťa. Teraz, okamžite. Poďme,“ zavelil.

„Kam ma to ťaháš, Alex? Ideme opačným smerom. Tvoj byt...“

Nestihla som dokončiť vetu, keď sme sa ocitli v úzkej tmavej uličke. Alex ma surovo oprel o stenu polorozpadnutého domu a vyhrnul mi sukňu... V tej chvíli som nemohla robiť nič. Bol ako divé zviera. Ovládla ma zmes protichodných pocitov. Na jednej strane mi lichotila Alexova okamžitá túžba zmocniť sa ma. Na druhej strane mi to pripadalo až príliš hrubé a násilnícke. Jediné, na čo som v tej chvíli myslela, bolo dostať sa čo najskôr domov.

Má to takto byť? uvažovala som. Ak muž ženu miluje a chce mať s ňou sex, je naozaj jedno kde a ako sa tak stane? A tá jeho poznámka na záver, vraj, tak čo, striekam ako Maurícijčan?

Bože, keby som sa mala aspoň s kým poradiť! S Filipom určite nie. Ten myslí hneď na najhoršie... S touto myšlienkou som zaspala. Mala som strašný sen. Na ulici za mnou pokrikovali akísi neznámi muži. Videli ste to? Dala mu rovno na ulici! Ako taká kurva. Ako taká kurva!

„Tak čo, Nina, užila si si Maurícius?“ vybafol na mňa po víkende šéfredaktor a pokračoval: „Je to precízne urobená reportáž. Si šikulka. A čo ten tvoj frajer? Prežil tri dni bez teba?“ šibalsky na mňa žmurkol. Tak veľmi som sa ho chcela opýtať, čo si ako muž myslí, keď Milanovi zazvonil mobil. S telefónom pri uchu náhlivo opustil moju kanceláriu. Najradšej by som ho zabila, primitív jeden, mrmlala som si počas písania nového článku. Ponížení a potupení, akosi samovoľne mi prišiel na um Dostojevského román. Napriek rozdielnym okolnostiam ako hrdinovia románu môjho obľúbeného autora, aj ja som sa cítila opäť raz ponížená a potupená.

Bolo takmer deväť hodín, keď som odchádzala z redakcie. Nikde ani nohy. Všetci už sedia pokojne doma a odpočívajú. A čo ja? Slobodná tridsiatnička. Bývam v prenajatej garsónke v Petržalke. Nemám vkus, nosím otrasné handry, som príliš pri tele, potím sa, neviem vybrať správny darček... Čo všetko mu na mne ešte prekáža? Ó pardon, moje prsia sa mu páčia. Chce ma iba pre seba a predvádza mi sex à la Maurícius.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Pred rokom

1.

2.

3.