Slávka Koleničová      VÍŤAZNÉ PREHRY

Text © Slávka Koleničová 2010

Jacket design © Viera Fabianová 2010

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Anna Šikulová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 46. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2603-6

Prvá kapitola

„Koho tam má?“ Vpadla som na sekretariát bez pozdravu a bez zaklopania, ako vždy, a rýchlym pohľadom som preletela celú miestnosť. Bola oveľa menšia než moja pracovňa, aj tmavšia, pretože mala iba jediné okno. Navyše ho zakrývali vertikálne žalúzie. Nábytok bol len taký obyčajný: polkruhový písací stôl v kombinácii čerešňa a čierny laminát, na ňom počítač, telefón, fax a za ním rohová policová zostava plná šanónov. Na stene oproti dverám viselo niekoľko hodín s aktuálnymi časmi rôznych zahraničných miest. Na malom stolíku vpravo stála kopírka a vľavo sviežozelená juka. Koniec. Strohé, ale otec si to tak vyžadoval. Skoro ho porazilo, keď si Bibiána na druhý deň po prijatí rozložila po stole plyšové hračky a rámiky s fotkami, na monitor počítača nalepila malé chlpaté čudo s pásikavým chvostíkom a strunkami namiesto nôh a na podokenicu poukladala farebné črepníky s kvetmi a valentínskymi srdiečkami. Ešte aj dnes ma chytá záchvat smiechu, keď si spomeniem, ako to potom opisoval doma pri večeri.

„Ach,“ vyhŕkla Bibiána rozčúlene. Prudko zdvihla hlavu, vyvalila na mňa dôkladne namaľované oči a urobila akýsi rýchly pohyb rukou. Nasledoval tlmený buchot a čľapnutie vody. „To ste... vy?“ hlesla nešťastne.

So záujmom som vošla dnu. Vedela som, že otec má nejakú návštevu. Nebral mi mobil – a to robil iba vtedy, keď mal s niekým rokovanie. Mohla som, samozrejme, využiť vnútropodnikovú linku a opýtať sa na to Bibiány. Ale vytáčať ju svojimi nečakanými vpádmi mi robilo zvlášť dobre. Takmer vždy som ju pri niečom prichytila. A potom som zomierala z jej zmätených reakcií a hlúpych výhovoriek – neskôr som nimi bavila svojich priateľov.

Teraz som letmo pozrela na jej stôl. „Čo sa stalo, Bibi?“ Hlas mi chcel znieť nevinne, no nevedela som celkom zakryť smiech, ktorý sa mi dral do hrdla. Sledovala som, ako sa v panike snaží zachrániť aspoň naké papiere a rýchlo z nich vreckovkou vysáva zvyšky čaju. „Učíš sa žonglovať?“

Vrhla na mňa taký pohľad, že iného by celkom zložil. „Prečo, preboha, neklopete?!“ precedila pomedzi zuby.

Pohodila som hlavou. „Nikdy to nerobím. Mohla si si už zvyknúť.“ Pristúpila som bližšie a zazrela pod dumentmi trčať katalóg zásielkovej služby. Očividne sa ho snažila skryť, no v tej rýchlosti prevrátila šálku s čajom a rozliala ho. Bleskovo som sa nahla. Dvoma prstami, akoby to bola špinavá ponožka, som ho vytiahla spod kopy listín. „Fíha...“

Bibiána očervenela a jej vražedný pohľad postupne prechádzal do vyplašeného. „To... nie je moje,“ šemotila bojazlivo.

Črty tváre mi stvrdli. „Chceš povedať, že to tu nechala... upratovačka? Alebo môj otec?“ Mierne som prižmúrila mihalnice. „Nik iný sem predsa nechodí!“

Bibiána chvíľu lapala dych. Zmätene kĺzala očami raz na mňa, raz na katalóg hojdajúci sa v mojej vystretej ruke a modelka tmavej pleti, oblečená v bielom čipkovom kombiné, jej tancovala pred tvárou.

„Tak čie to je?!“

Zaklipkala riasami, sklonila hlavu a roztrasene zajachtala: „Fili... Filipove.“ Ruky položené na stole sa jej chveli a prostredníkom pravej ruky si začala nervózne olupovať kožku na prste. Robila to tak často, že na oboch palcoch mala ranky, ktoré trochu hyzdili jej inak pekné nechty. „Priniesol mi ho... keď šiel za vaším otcom.“ Hlas jej postupne tíchol. „Aby som si niečo vybrala, lebo... budem mať narodeniny,“ dodala temer nečujne.

Čosi vnútri ma pichlo. Katalóg som jej zlostne hodila na stôl. „Chcela si, dúfam, povedať doktor Surovič,“ pozrela som na ňu zvrchu.

„Doktor Surovič,“ zopakovala poslušne. Katalóg bleskovo zmizol v otvorenej zásuvke. „Pretože...“

„Viem,“ prerušila som ju drsne. Filipovi sa vždy páčila luxusná spodná bielizeň, mám toho plné zásuvky. „Budeš mať narodeniny.“

Konečne na mňa pozrela. V hnedých očiach sa jej zrkadlila nádej. „Prosím, nepovedzte to vášmu otcovi.“ Pery sa jej rozrušene chveli a palec jej začal krvácať. „Potrebujem toto miesto.“

Posmešne som sa uškrnula. Samozrejme, nemala som v úmysle žalovať. Len jej neskutočná naivita a najmä to, že po mojom rozchode s Filipom sa naňho okamžite zavesila, ma nútilo pohrávať sa s ňou ako mačka s myšou. „A čo mu nemám hovoriť?“ spýtala som sa sladko. „Že si tu v pracovnom čase prezeráš podprsenky? Alebo že si mu zničila pár dokumentov?“

Mlčala. Psím pohľadom mi blúdila po tvári a hľadala odpoveď.

Vzpriamila som sa, aby som vyzerala ešte dôležitejšie. Ruky som si prekrížila na prsiach a uprene na ňu hľadela. Vedela som, že z môjho výrazu nevyčíta nič. Za tie roky som sa naučila ovládať. „Takže?“ spýtala som sa ešte raz.

Pery sa jej roztriasli a oči naplnili slzami. „Už sa to nestane, slečna Bauerová.“ Po líci sa jej rozbehla slaná kvapka, zanechávajúc na mejkape mokrú stopu. „Prisahám.“

Ten sľub ku mne vôbec neprenikol. Striasla ma zlosť. Toto mi hádam robí naschvál... „Nehovor mi slečna,“ vyštekla som na ňu. „Hovorila som ti to niekoľkokrát!“

„Ale... veď...“ Vzápätí si zrejme spomenula na moju prednášku o spoločenských zvykoch a prestala sa zamýšľať nad tým, prečo mi má hovoriť pani, hoci nie som vydatá. „Prepáčte,“ vyhŕkla náhlivo. „Pani Bauerová.“

Pousmiala som sa. Letmo a rezervovane. „Fajn.“ Očami som našla dvere otcovej kancelárie. „Koho tam teda má?“

Aj Bibiána pozrela tým smerom. „Fil...“ Zasekla sa a rýchlo zažmurkala. „Doktora Suroviča.“

Znovu som musela bojovať so smiechom. Suroviča... Aký rozdiel medzi jeho menom a povahou. Filip, skvelý právnik, ktorý pre firmu už kadečo vybojoval, bol v súkromí mäkký ako maslo. Spočiatku mi to vyhovovalo. Spravil, čo mi na očiach videl, a mohla som si s ním robiť, čo sa mi zachcelo. Po čase som však zistila, aké je to nudné a únavné. A tak som ho jedného pekného dňa poslala k vode. Chvíľu za mnou ešte chodil, prosíkal a sľuboval, potom sa naňho nalepila Bibiána. On bol šťastný a ja opäť sama. „Ako dlho je tam?“

„Asi dvadsať minút,“ odvetila.

Podišla som k dverám. „Tak to najdôležitejšie už prebrali.“

„Nie!“ vykríkla.

Zarazene som zastala. Takéto niečo si ešte nikdy nedovolila. Na zlomok sekundy ma to prekvapilo, potom som sa prudko zvrtla. „To má čo znamenať?!“

Bibiána zbledla a pomaly vstala spoza stola. „Slečna... pani Bauerová, ospravedlňujem sa,“ jachtala nervózne, „váš otec... prikázal mi to.“ Zľahka potriasla hlavou. „Keď šiel s doktorom Surovičom dnu, dôrazne ma požiadal, aby som k nemu nikoho nepúšťala.“

„Som jeho dcéra,“ odvetila som blahosklonne.

Na okamih privrela oči. „To nikoho zdôraznil.“

Jej tichý a pokorný hlas ma takmer dostal do vývrtky. „Mňa sa to aj tak netýka!“ Položila som ruku na kľučku. A keď sa dozvie, čo preňho mám...

Opäť bez zaklopania som otvorila dvere a vošla dnu. S víťazným úsmevom na perách a štebotaním, ktoré otca vždy dokonale odzbrojilo: „Ahoj, ocko.“ Už menej vľúdne som dodala: „Filip...“

Obaja oslovení zdvihli hlavy od papierov rozložených na nízkom stolíku z dubového dreva. Pozreli na mňa a ani jeden sa neusmial.

„Slečne Tvarožkovej...“ začal otec rozčúlene, no ja som len nonšalantne kývla rukou. „Hovorila mi. Nikto ťa nemá rušiť.“

Spýtavo nadvihol obrvy.

„Ale ja som musela!“ Nahodila som záhadný výraz a videla som, že to zabralo. Otec sa trochu vystrel. Potom som poklopala po tvrdom koženkovom obale. „Mám to, ocko.“

Filip sa krčil v jednom z pohodlných kresielok tmavohnedej farby a nechápavo na mňa hľadel. Obdiv, ktorý som si donedávna vždy prečítala v jeho očiach, by som už márne hľadala.

Otec ohromene vstal. „Máš... to?“

Prudko som prikývla. Tak dlho som si predstavovala túto chvíľu... „Je to v suchu, môžeš podpísať zmluvu!“

Okamžite zabudol na moju opovážlivosť. Niekoľkými rýchlymi krokmi sa ocitol pri mne a mocne ma objal. „Ako sa ti to podarilo?“

Vrhla som bleskový pohľad poza jeho chrbát. Filip sa tváril, že pozerá do papierov, ale podľa polohy tela som vedela, že načúva. „Filip, choď na chvíľu von,“ prikázala som mu pokojne.

Dotknuto na mňa pozrel.

V opovržlivom úškľabku som nadvihla kútik úst. „Myslím, že Bibiána si už vybrala...“

„Pán Bauer?“ skúsil, no už poslušne vstával.

Otec netrpezlivo zamával rukou. „Áno, áno, choďte. Potrebujem niečo prebrať s dcérou. Čakajte u sekretárky, potom vás zavolám.“

Zahryzla som si do pery. Ha, nič lepšie sa mu nemohlo stať. Dúfam, že keď budem odtiaľto odchádzať, nachytám ich... Kdesi hlboko ma zabolela nedávna spomienka. Ale bozkávať sa vedel úžasne.

Sotva sa za Filipom zatvorili dvere, otec sa zmenil na malého, dychtivého chlapca. „Tak hovor, ako sa ti to podarilo?!“ S hranou nedbanlivosťou mávol rukou ku kresielkam, aby sme sa posadili. „Už som sa s tou možnosťou začal pomaly lúčiť.“

Chcela som ho ešte trochu ponaťahovať – ako pred chvíľou Bibiánu. Neodpovedala som hneď, odolávajúc aj hrdému úsmevu. Pomalými krokmi som sa pobrala k stolíku, na ktorom boli rozložené zmluvy. Opätky lodičiek ticho klopkali na sivej dlážke. Zanikli až na bielom koberčeku s krivolakými čiernymi pásmi – vždy mi pripomínal zebriu kožu.

Spustila som sa do kresla, kde predtým sedel Filip. Neušlo mi, že je ešte teplé. Dokonca som zacítila aj jeho vodu po holení. Zvláštne... Zmenil ženu, ale zvyky nie. Ja som vždy, po každom rozchode, niečo zmenila. Buď som sa dala ostrihať alebo som kompletne vymenila šatník, prestala fajčiť, začala cvičiť jogu, kúpila si psa, nové auto... Po kopačkách Filipovi som sa odsťahovala od rodičov a zohnala si pekný dvojizbový byt v širšom centre Bratislavy. Bola to zatiaľ asi najväčšia zmena na vyliečenie môjho zraneného ega.

„Tak už ma nenapínaj.“ Otec pochopil hru a sadol si oproti. Pohodlne sa oprel. „Zapáľ si, ak máš chuť,“ kývol bradou k škatuli z ebenového dreva. Mala dve malé zásuvky. V prvej boli pekne v rade naukladané cigarety, druhá slúžila ako popolník. „A spusť.“

Pozrela som mu priamo do očí. „Už nefajčím, ocko.“ Zmluvy som zhrnula na kopu. Pravdepodobne som ich aj poprehadzovala, bolo mi to však jedno. So zatajeným dychom som po uvoľnenej strane stolíka posunula obal k otcovi. „Najskôr sa pozri.“

Vrhol na mňa skúmavý pohľad. Pomaly sa predklonil. Akoby tie dosky boli napustené nejakou otravnou látkou, nevzal ich do ruky, ale ukazovákom nadvihol vrchnú časť a opatrne pozrel na papier, ktorý ukrývali. Vzápätí užasnuto vydýchol. „Neverím...“

Konečne som dala voľnosť pocitom a rozosmiala sa. Nohy som si prehodila jednu cez druhú. „Môžeš tomu veriť. Fakt to podpísali.“

Otec už na nič nečakal. Prudko dosky roztvoril a vychmatol z nich husto popísaný papier. Rýchlo po ňom prebehol očami, potom sa na mňa spýtavo zahľadel. „Ako sa ti to podarilo?! Boli predsa takí neoblomní...“

„Som skrátka dobrá.“ Sebavedome som našpúlila pery a na okamih odvrátila pohľad bokom. Bolo to účelové, vôbec som nemala v úmysle obzerať si jeho krásnu, vkusne zariadenú kanceláriu. „Jednoducho som si obliekla džogingovú súpravu, vzala Rufusa na prechádzku a zastavila sa v tom dome. Zahrala som divadielko, že tam kedysi žili moji dávni predkovia, ktorým ich majetok zobrali zlí komunisti, a ja som ho teraz konečne získala späť. So slzami v očiach a s chvejúcim sa hlasom som tých ľudí ubezpečila, že plánujem dom zrekonštruovať, aby som spravila radosť nebohej starej mame, a reči o tom, že sa ide búrať a na jeho mieste má stáť nová administratívna budova, sú celkom vymyslené. To by predsa moja rodina nikdy neurobila! My si vážime rodinné dedičstvo!“ Posmešne som odfrkla. „Boli z toho dojatí. Začali mi rozprávať, že oni sa tam aj tak nikdy necítili úplne doma. Len ich hnevalo, že takú krásnu budovu chcú akísi zbohatlíci zrovnať so zemou. Uvarili mi kávu, ponúkli koláč, a keď som im nakoniec podsunula zmluvu o vysťahovaní, ani okom nemihli a hneď ju podpísali.“

Otec na mňa chvíľu mlčky hľadel. „Ale ty si ich oklamala!“

„Prosím ťa...“ Natiahla som pred seba ruku a roztiahla prsty, prezerajúc si bezchybne upravené nechty. „Nie je predsa dôležité, čo som im narozprávala, ale výsledok.“

Zvraštil obrvy. „Myslíš? A teba také víťazstvo teší?“

Prekvapene som naňho pozrela. „Veď som neurobila nič, čo by sa vymykalo zákonu! Okrem toho, sám hovoríš, že účel svätí prostriedky.“

Po niekoľkých sekundách zarazeného mlčania si prehrabol husté, prešedivené vlasy. „Vlastne máš pravdu. Získala si ten podpis, čo znamená, že môžeme ísť za klientom s uspokojivým návrhom a...“

„... získame ďalšiu kopu prachov,“ doplnila som ho spokojne.

Nesúhlasne pokrčil čelo. „Chcel som povedať, že týmto obchodom si upevníme pozíciu na trhu. To je – najmä v čase krízy – rovnako dôležité.“

„Samozrejme,“ prikývla som chvatne. „Prestíž, kvalita a spoľahlivosť sú na prvom mieste.“ Usmiala som sa. „Ale aj hmotné statky potešia, nie?“

Zadumane na mňa uprel zrak. „Niekedy sa zamýšľam, po kom to máš. Tú tvrdosť a neústupnosť, húževnatosť... A to, že dokážeš ísť za svojím cieľom aj cez mŕtvoly.“

Pyšne som dvihla nos. „Ale, ocko... Stačí, keď sa pozrieš do zrkadla. Linda je mäkkýš po mame. Večne ufňukaná, zo všetkého vydesená... hotový vzor cnosti.“ Zasekla som sa. „Myslím Lindu, nie mamu,“ vysvetlila som rýchlo, pobadajúc nevôľu v jeho tmavých očiach. „Veď vieš, reve pri každom romantickom filme, tak sa vidí vo svojich deckách, že jej skáču po hlave, a okolo Adama sa plazí, akoby bol poloboh.“ Opovržlivo som zafučala. „Pritom je to obyčajný úradníček, ktorý svoj pracovný čas presedí v banke za priehradkou.“

Otec vložil zmluvu do obalu. „Tina, neurážaj ho stále.“ Hlas mal pokojný, nehľadel na mňa, no aj tak som vedela, že v ňom vrie hnev. „Ani svoju sestru. Má život, pre aký sa rozhodla.

Nie je o nič menej dôležitý ako tvoj.“

„Behať celý deň okolo uvrieskaných deciek, s kamoškami preberať najlepšiu dojčenskú výživu, opatrovateľky, manželov, rozprávky a počet špinavých plienok, to je fakt skvelá perspektíva,“ odvrkla som, riskujúc, že vybuchne. Vždy sa Lindy zastával. Tvrdil, že je veľmi citlivá, jemná a ja nemám právo ubližovať jej svojimi poznámkami o slabochoch a ufňukaných fiflenách. Radšej by som jej vraj mala pomáhať a ochraňovať ju, pretože je to jediný človek, ktorý mi ostane, keď sa oni s mamou poberú na druhý svet. Ale veď ja som mala Lindu v podstate rada! Ešte aj keď sme boli deti, hoci som o štyri roky mladšia, obraňovala som ju pred posmešníkmi. Raz som sa dokonca pobila s dvoma chalanmi, ktorí jej v šatni vzali čiapku a nechceli jej ju vrátiť. Roztrhli mi vtedy blúzku, no doma som nedostala trest, hádam jediný raz. Linda s plačom rodičom všetko vysvetlila a bola hrdá, že sa jej sestry boja aj chlapci z posledného ročníka. Preto na mňa veľakrát nežalovala, hoci mohla. Ako vtedy, keď som v samoobsluhe ukradla čokoládu. Bola polomŕtva od strachu, lebo ma mala kryť, a celý čas sa tvárila, že ma nepozná. Pre prípad, že by ma chytili... Potom aj chvíľu statočne odolávala, keď som sa s ňou chcela na našom dvore rozdeliť. Tvrdila, že kradnúť je veľmi zlé a každé klamstvo a krádež raz vyjdú najavo. A keby som povedala mame, určite by mi tú čokoládu kúpila. No napokon som jej chabý odpor zlomila. Jedla som tú čokoládu s takou chuťou a mľaskala pred ňou, až neodolala a kúsok si vzala. A podržala ma aj vtedy, keď som sa z pomsty vycikala na predložku pred dverami našej susedy. Vzala nám totiž loptu a nechcela ju vrátiť. Vraj vykrikujeme na dvore, priamo pod jej oknami, akoby sme tam bývali samy, a rušíme ju v popoludňajšom spánku. Našťastie sme v tom dome neboli jediné deti, a tak sa nikdy nezistilo, kto to spravil. Neskôr som si vymohla od starej mamy na narodeniny novú loptu, keďže hrdosť mi nedovolila ísť za tou hnusnou ježibabou, ako sme susede hovorili, a prosíkať ju o odpustenie.

No niekedy mi Lindina plačlivá povaha fakt liezla na nervy. Približne každé dva týždne sa všetci stretávame u našich pri nedeľnom obede a mňa ide uchytiť, keď nehovorí o inom, len sa sťažuje. Na upratovačky, ktoré nerešpektujú jej prísne nariadenia, a tak ich strieda pomaly každý mesiac. Na výrobcov potravín, lebo takmer všade pchajú chemické prísady a ona potom nakupuje viac než hodinu, pretože si musí prečítať každý obal. Na detskú lekárku – vraj prevracia očami, len čo ju zbadá vo dverách. Linda je totiž povestná tým, že s každou vyrážkou či kýchnutím hneď letí do strediska. Celé noci nespí, lebo má strach, aby jej deti neprestali v spánku dýchať. Trápi ju, že Vanesska má pri každom prerezanom zúbku horúčku a stále plače. Bruno ju, naopak, rozčuľuje. Bije a hryzie deti, keď mu chcú v škôlke vziať hračku. Vraj sa už bojí poňho chodiť, pretože sa vždy dozvie o nejakej jeho vzbure. Ale mne je ten malý loptoš sympatický. Vždy ho obhajujem a tvrdím, že je celá teta Martina. Teda ja. Na rozdiel od jeho precitlivenej sestry, na ktorej už teraz vidieť, že sa podala na mamu. No a z Filipa bola Linda úplne paf. Už keď som ho prvýkrát doviedla, mohla na ňom oči nechať. Možno preto, lebo jej Adam za ním v ničom, okrem bankového konta, nezaostával. Dodnes na ňu zbožne hľadí, obletuje ju a hovorí jej – moja krehká kvetinka, moje nežné vtáčatko a podobne. Občas mi je z nich na vracanie.

„Každý vidí šťastie v niečom inom,“ prehodil otec stroho. Zaklapol dosky a pevne na mňa pozrel. „Ty si spokojná so svojím životom a ona so svojím. Tak je to v poriadku.“

Zahryzla som si do jazyka, prehĺtajúc poznámku, že by som sa pri takom spôsobe života unudila na smrť. Nechcela som však otca dráždiť. Radšej som sa vrátila k pracovným záležitostiam. Naklonila som hlavu nok a líškavo sa opýtala: „A akú dostanem odmenu?“

Udivene zažmurkal. „Odmenu? Máš predsa stanovený podiel. Nie si spokojná s percentami?“

„No, keď už o tom hovoríš...“ Zvonivo som sa zasmiala. „Mohli by sme to prebrať na dobrom obede, čo povieš?“

Pochopil. Každý úspešný obchod sme šli niekde osláviť a ja som vždy vybrala, kde to bude. Fúzy mu nadvihol láskavý úsmev. „Máš chuť na francúzsku kuchyňu alebo taliansku...“

„Suši,“ prerušila som ho vo výpočte obľúbených reštaurácií.

„Takže Japonsko,“ pokýval zamyslene hlavou. Skontroloval si hodinky. „Daj mi pol hodiny. Dokončím s doktorom Surovičom tie zmluvy a prídem po teba. Súhlasíš?“

„Dobre. Na zvyšok dňa si potom beriem voľno.“ Vstala som a rýchlym pohybom dlane si vyhladila sukňu. „Idem so Sandrou do Viedne. Trochu nakupovať.“

Natiahol sa k papierom a opäť ich začal rozkladať po stolíku. „Zaslúžiš si ho,“ zamrmlal roztržito, „hoci nemám pocit, že by si na to potrebovala moje dovolenie.“

Blahosklonne som sa usmiala.

„Veď si ho ani nepýtam, ja ti to oznamujem.“ Ticho som podišla k dverám. „Poviem Bibiáne, nech nám rezervuje stôl.“

Vzápätí som dvere prudko otvorila. Bibiána s Filipom od seba odskočili, akoby medzi nich niekto pustil elektrinu. Obaja sčerveneli, Bibiána začala čosi jachtať a Filip prekĺzol povedľa mňa. Nemohli prehliadnuť posmešný úškrn na mojich perách. Nečakané pichnutie žiarlivosti v srdci som však cítila iba ja.

Druhá kapitola

„Ahoj, Rufus!“ Sotva som prekročila prah bytu, už na mňa natešene vyskočil. Zaštekal a radostne krútil chvostom. Musela som sa oprieť o stenu, aby ma nezhodil. Začrela som prstami do jeho pevnej, bielej kožušiny, drsne ho kmásajúc za ucho. „Ako si sa tu celý deň mal?“

Snažil sa mi oblízať tvár a tíško pritom kňučal. Uhýbala som sa. „Áno, áno, rozumiem.“ Papierové tašky s logami butikov som položila na drevenú komodu za dverami. „Hneď pôjdeme do lesa.“

Odtisla som ho od seba, s úľavou striasla z nôh lodičky a po chladivých dlaždičkách sa poponáhľala k šatníku. „Prepáč, viem, že som sa zdržala,“ volala som cestou, „no stálo to za to! Konečne mám sandáliky k tým novým zlatým šatám! Bola k nim aj nádherná kabelka...“

Zmĺkla som. Zaplo mi, že už nehovorím so Sandrou, ale so psom. A tomu je úplne jedno, ako som si rozšírila garderóbu. Preňho bolo dôležité, aby som na seba hodila niečo športové a šla s ním von. No šesť hodín strávených v Sandrinej prítomnosti na mne muselo nechať nejaké stopy. V ušiach som stále počula jej medový hlas, lebo neúnavne komentovala všetko okolo. Navyše podrobne rozoberala udalosti z dní, čo sme sa nevideli. V kuse sa vypytovala, v akej maske má ísť k Tiborovi, čo si asi oblečú ostatní, nahlas sa zamýšľala nad tým, prečo Tybyke mieni spraviť z oslavy svojich tridsiatych narodenín maškarný ples, a s kým tam vôbec pôjde. Znovu sa totiž rozišla so svojím najnovším objavom – vydržala s ním ,až‘ celé dva týždne. Nariekanie, že všetci chlapi sú obyčajné svine, som púšťala jedným uchom dnu, druhým von. Naozaj ma to nebavilo počúvať. Dokola to isté. Spozornela som až vtedy, keď začala lamentovať, načo sa, preboha, chcem trepať na týždeň kamsi do zapadákova, kde nie je bazén, hotelový servis, bar ani butiky a do najbližšieho obchodu s potravinami treba ísť štyri kilometre peši. Navyše prídem o úžasnú párty u Tibora a ona sa tam bude sama nudiť. Zbytočne som jej už asi po stý raz vysvetľovala, že aj samu ma to štve. Ale v slabej chvíli som to sľúbila kamarátke z vysokej školy a nechcem to na poslednú chvíľu rušiť. Aj tak ma nepochopila. Ústa jej aspoň na pár minút zapchal kus pravej sacherky a vysoký pohár so speneným late macciato. Bože, potrebujem trochu ticha! Usúdila som, že pravidelný beh lesom mi prevetrá hlavu. Aspoň sa trochu zresetujem.

Vkĺzla som do miestnosti plnej políc, vešiakových tyčí a zásuviek, ktorá bola hlavnou príčinou, prečo som zabrala na tento byt. To, že je atypicky riešený, má lodžiu cez celú obývačku, v kúpeľni je vaňa i sprchovací kút, vo vchode do domu sa nachádza recepcia a v paeri zasa obchody, fitko a fajn reštaurácia, bolo druhoradé.

Rýchlo som si vyzliekla kostým a zavesila ho na ramienko. Pančušky s blúzkou skončili v plátennom vreci na špinavú bielizeň. Hneď nato som zbežne preletela po vešiakoch s džogingovými súpravami. Dnes som mala chuť na bledomodrý variant. Obliekla som si k tomu biele tričko so striebornou aplikáciou na hrudi a športové ponožky. Vlasy som si splietla do vrkoča.

S teniskami v ruke som sa vrátila do predsiene. Rufus už sedel pri dverách, radosť prejavil len tichým kňučaním a plieskaním chvosta o dlážku. Vedel, že ešte pôjdem do chladničky po minerálku a zo spálne si vezmem iPod s relaxačnou hudbou. Keď som sa znovu zjavila v predsieni a z poličky vzala pevný kožený obojok s vôdzkou, nahlas zaštekal. Postavil sa a netrpezlivo sa krútil.

V aute sa upokojil. Poslušne si ľahol na zadné sedadlo, na deku, ktorú vždy so sebou nosím v kufri, a hlavu si položil na predné laby. Vyzeral, akoby ho nič nezaujímalo. No podchvíľou nastražil uši, a tak som vedela, že je stále v strehu.

O niekoľko minút sme dorazili na Kamzík. Rufus si nedočkavo sadol a cez okienko hľadel na ľudí okolo i na svojich psích kolegov. Kňučaním dával najavo, aby som ho konečne pustila von. Ešte predtým som mu však nasadila košík a na obojok pripla vôdzku. Len raz som to neurobila, vypustila som ho z auta len tak a potom som len bezmocne sledovala, ako sa – rýchlo ani biely blesk – vrhol na akéhosi bulteriéra a okamžite boli v sebe. Zbytočne som potom jeho majiteľovi vysvetľovala, že Rufus je mladý, chodí na cvičák a ešte nezvláda prítomnosť iných zvierat. Musela som zaplatiť ošetrenie a mohla sa tešiť akurát z toho, že ten pes skončil len s rozkmasnutým uchom. Trvalo veľmi dlho, kým som Rufusa mohla vziať za Andrém do stajne.

Nasledujúce dve hodiny mi zabral voľný poklus po lesných chodníčkoch so slúchadlami v ušiach. Nezaujímal ma krik detí, rozhovory iných ľudí, štekanie cudzích psov a hrkotanie vozíkov na bobovej dráhe. Potrebovala som vypnúť. Stres v práci aj nákupný maratón so Sandrou ma dosť vyšťavili. Tak som s chuťou počúvala morský príboj, spev veľrýb a tichý šepot vĺn s čajkami v pozadí. Už som sa videla, ako ležím na teplom piesku, more sa doň vpíja v pravidelných intervaloch, malé jachty a vodné skútre brázdia modrú hladinu.

Podvedome som sa usmiala. Ach, nech už je tu dovča... Milujem more a pláž, vylihovanie pod slnečníkom, farebné koktaily i úžasné západy slnka. Posledné tri roky chodíme s partiou na rovnaké miesto a zakaždým si objednávame tie isté izby. Svetlé, slnečné, s veľkou terasou a výhľadom na hotelový bazén a more. Dopoludnia zvyčajne dospávame prehýrenú noc. Raňajky pravidelne nestíhame, no vďaka all inclusive máme prístup k ovociu, zmrzline a nápojom po celý deň. Po obede sa vyvalíme na pláž a blbneme v mori, prípadne pri hotelovom bazéne. Podľa toho, či sme schopní k tomu moru vôbec zájsť. Potom nasleduje tenis, golf, bowling, petangue či biliard. Večer konečne začíname žiť. Bary a diskotéky sú naším druhým domovom. Zvyčajne odvšadiaľ odchádzame medzi poslednými. Bože, ako to vydržím do augusta? Hneď nato som zronene vzdychla. A ako v tom zapadákove s Nikou, kde líšky dávajú dobrú noc?

Do prítomnosti ma nečakane a pomerne surovo vrátil konár približne v úrovni mojich očí. Inštinktívne som sa uhla. No nebolo to dostatočne rýchlo a na čele som zacítila úder, až mi vyhŕkli slzy. Rufus sa ku mne prekvapene otočil, keď som prudko zatiahla za vôdzku.

Ticho hrešiac, vybrala som si papierovú vreckovku a priložila ju na boľavé miesto. Boli na nej kvapky krvi. Nahlas som zanadávala: „Dočerta aj so sprostým stromom!“ Nepriateľsky som zazrela na vinníka a z celej sily kopla do zvrásneného kmeňa. Opäť som zahromžila. Teraz ma už nebolela iba hlava, ale aj prsty na pravej nohe.

Úplne znechutená, hnala som Rufusa k autu. Narýchlo som mu skontrolovala kožuch, zbežne ho očistila od lístia a konárikov a až potom pustila dnu. Potešilo ho, že mu skladám z papule košík, hneď si ružovým jazykom olízal pysk.

Pokrčila som plecami. „Ja za to fakt nemôžem, kamoško. Predpisy nepustia, vieš?“ Natiahla som k nemu ruku a poškrabkala ho medzi ušami. „Ale v nedeľu ideme k našim na obed, tam si pobeháš po dvore, koľko sa ti bude chcieť.“

Netušila som, či ho zložilo behanie po lese, nadchla predstava pobehovania hore-dolu alebo potešilo škrabkanie. V každom prípade sa slastne natiahol na bok, vystrel všetky štyri laby, až na sedadlách ostali šmuhy po pazúroch, zazíval a radostne zakňučal. Zľahka som ho potľapkala po bruchu. „Tebe je aj tak najlepšie, vieš o tom?“

Zatvorila som dvere, sadla si za volant a v zrkadielku skontrolovala čelo. Mala som na ňom asi dvojcentimetrový škrabanec. Krv už stmavla a zaschla. No super... Otrávene som vykrivila ústa. To budú zajtra poznámky!

Z priehradky som si vybrala mobil. Našla som tam štyri neprijaté hovory. Prvý od asistentky, druhý od mamy, tretí od Simony, ďalšej kamarátky z partie a posledný od Veroniky. Vložila som telefón do stojana, naštartovala a zapla bluetooth. Kým sa vrátim domov, vybavím tie tri. Nebude to zrejme nič podstatné. Povzdychla som si. Potom sa pustím do Niky... Dokelu, prečo som jej to vlastne sľúbila?! Asi som mala zatmenie mozgu či čo!

Priateľku som si nechala na koniec, lebo som ju poznala. Keď spustila, nevedela sa zastaviť. Čiastočne mi pripomínala Sandru – keby sa tie dve niekde stretli, nik sa už k slovu nedostane. Navyše mi bolo jasné, o čom chce hovoriť. O našej spoločnej dovolenke v zapadnutom penzióne kdesi v horách pri Trenčíne, kam normálny človek jakživ nezablúdi. A termín odchodu sa nezadržateľne blížil. Moju jemnú a opatrnú snahu nejako sa z toho vyzuť veľmi rýchlo odhalila. Odvtedy ma bombardovala prosbami a apelovaním na moju česť temer každý deň. No mne sa tam naozaj nechcelo tvrdnúť celý týždeň. Okrem toho slovo agroturistika sa mi už z princípu bridilo. Ale sľub je sľub. A ja som zvyknutá plniť svoje záväzky, nech to stojí, čo to stojí.

Doma sa Rufus okamžite zvalil na svoj pelech. Ja som si ošetrila čelo a vkĺzla pod sprchu. Vlažná voda ma osviežila, zmyla mi z pokožky pot a prach a z mysle spoľahlivo spláchla priateľkin každodenný nátlak. Zato sa objavil čertík-pokušiteľ. Skôr než som tomu stihla zabrániť, začal sa znovu posmievať: Čo myslíš, robí Filip aj s Bibiánou to, čo robil s tebou? Hladká ju, jemne z nej umýva sprchový šampón, obom sa im zrýchľuje dych...

Prudko som potriasla hlavou. „Sklapni!“ Vyliezla som zo sprchovacieho kúta, schmatla osušku – pôsobila na mňa zároveň aj ako ochranná ulita, do ktorej som sa z času na čas potrebovala uchýliť. Je mi to úplne jedno! Nech si robia, čo chcú! Filip je len obyčajný mäkkýš a Bibiána neschopná hus. Radšej budem sama ako s niekým, kto si bez môjho dovolenia nedokáže ani zaviazať šnúrku na topánkach.

Čertík sa však nedal. Myslíš?

Mrzuto som sa natiahla k poličke po telové mlieko. Aj toto bola kedysi Filipova úloha... Pohľad mi nevdojak zablúdil k zrkadlu nad umývadlom. Videla som v ňom odraz mladej, tridsaťročnej ženy s hladkou, rovnomerne opálenou pleťou. Gaštanové vlasy, hebké, lesklé, zvlnené, jej ležali na pleciach a hnedé, mandľové oči vrúbili husté mihalnice. Nad nimi sa klenulo obočie vytvarované do jemného oblúka. Plné pery, rozmaznávané výživným balzamom, privádzali mužov do vytrženia, aj keď neboli nalíčené. Vždy tvrdil, že zbožňuje každý milimeter môjho tela... Zrak sa mi trochu zahmlil. Ľahký hodvábny županček som strhla z vešiaka tak prudko, až som ho takmer roztrhla. Dokelu! Vôbec mi to nie je jedno!

V obývačke som sa schúlila na pohovke. Musela som toho malého vrtáka z hlavy nejako vyhnať. Ak som to neurobila, dobiedzal čoraz viac, až ma úplne zamotal do jedovatej pavučiny hnevu, smútku a pochybností. Vzala som si teda mobil a vyťukala Veronikino číslo. Nebola ktovieakou záchranou, no rozhodne to bolo lepšie ako dať sa mučiť minulosťou.

Kým zdvihla, vybavilo sa mi, že tlačidlo s číslicou dva ešte pred pár mesiacmi skrývalo Filipovo telefónne číslo. Užialene som zovrela pery. Našťastie skôr než sa mi opäť podarilo skĺznuť do nepríjemnej priepasti, ozvala sa. „Čauko,“ zašvitorila. „Prepáč, ale Nelka tak vystrája vo vani, že som nepočula mobil. Až Igor ma upozornil, že zvoní.“

„Nič sa nedeje.“ Pohodlne som si ľahla na chrbát. Zapadajúce slnko šikmo svietilo cez presklené dvere na lodžii, na lesklých parketách vytváralo oslepujúce odblesky, no nechcelo sa mi vstať a zatiahnuť bordové závesy. Cez odchýlenú vetračku som vnímala štebotanie vtákov a smiech detí zo súkromného ihriska vo vnútrobloku. „Našla som si od teba neprijatý hovor...“

„Neli!“ Priateľka nečakane zarevala, až ma od ľaku myklo. „Už aj prestaň špliechať! Chceš vytopiť susedov?“

Predstavila som si jej temer päťročnú dcéru. S hnedými kučeravými vlasmi a jamkami v lícach, ktoré zdedila po mame. Jasné modré očká zasa po otcovi. Bola drobná, menšia ako deti v jej veku a chudučká. Jedlo bolo totiž Nelkiným úhlavným nepriateľom. Ustavične lietala z choroby do choroby a aj to bol dôvod, prečo s ňou chcela ísť Veronika na vidiek. Lekárka jej poradila, že pobyt na čistom horskom vzduchu dievčatku určite prospeje. Spýtala som sa vtedy Niky, prečo neskúsi niektorý z liečebných domov v Tatrách alebo Alpy. Odvrkla, že tam je večne plno turistov a to si rovno môže rozložiť stan uprostred Obchodnej ulice. Ten penzión vraj našla náhodou pri prezeraní akýchsi novín a nadchlo ju, že je to rodinný podnik, mimo zvyčajných turistických trás, majú minifarmu a zaoberajú sa biopotravinami. Strava je tam vraj domáca, ubytovanie v štvorposteľových domčekoch, v neďalekom rybníku sa dajú chytať ryby a po okolitých lesoch sa môže jazdiť na koni. To posledné zvlášť zdôraznila. Vedela, ako mám kone rada a že sa mi ťažko odchádza od Andrého. Až vtedy mi svitlo, čo je pravou príčinou jej záujmu. Pochybovala som, že koncom mája sa ľudia pohrnú do hôr ako diví. Sezóna sa sotva začne. Navyše je kríza, každý má sklon skôr šetriť a tatranské či alpské hotely vo všeobecnosti nepatria medzi najlacnejšie. Lenže ja som vedela o Nikinej slabosti na všetko prírodné. Bolo mi úplne jasné, čo ju najviac oslovilo. Napokon zistila, že si tam smiem zobrať aj psa, čím ma trochu nalomila. Zvyšok dokonali jej prosebné oči, Nelkino naliehanie a Igorova zaneprázdnenosť. Je podnikateľ, zaoberá sa predajom kávových automatov a zdá sa mu, že aj tých desať dní, ktoré je každý rok nútený stráviť s rodinou v prímorskom letovisku, jeho firmu položí na lopatky. Agroturistiku rezolútne odmietol, hoci inak je to milý a v podstate ústretový chlap.

„Maťa, zajtra sa u teba zastavím a prinesiem ti prospekty o tom penzióne, dobre?“ Veronikin hlas bol chvíľu tlmený, zrejme sa otočila. Zároveň som začula Nelkino veselé výskanie. „Dnes mi prišli poštou.“

Prekvapene som zažmurkala. „Poštou??“ Pohľad mi zablúdil k notebooku na stolíku. Sadla som si do tureckého sedu. „Daj mi ich webstránku, preklepnem to.“

„Nemajú webovú stránku,“ odvetila po chvíľkovom zaváhaní. V hlase mala zahanbenie, akoby to bola jej vina. „Respektíve... nefunguje im.“

Zaklonila som hlavu v zúfalom geste. „Kristepane, čo je to za diera?“ Capla som si rukou po čele a nahmatala škrabanec. „Kto dnes nie je na webe, ten neexistuje!“

„To len prechodne,“ obhajovala ich. „Vysvetlili mi to v priloženom liste. A tie materiály sú fakt pekne spracované. Farebné fotky, podrobný opis... Keby si videla tie domčeky! Tmavé drevo, škridlová strecha, v oknách muškáty... Auto musíš nechať v dedine, na záchytnom parkovisku. Do areálu vozia hostí na koči ťahanom koňmi. Nelka už ráta, koľkokrát sa ešte vyspí, kým tam pôjdeme.“ Hlas jej prešiel z nadšeného do prosebného tónu. „Strašne sa teší.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Prvá kapitola

Druhá kapitola