Text © 2010 by Eva Dedinská

Jacket design © 2010 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2536-7

Venujem manželovi Peťkovi, rodičom a Anke Ch., ktorí ma od začiatku podporovali a povzbudzovali pri písaní tejto knižky.

1

Z jednej strany ju podopiera Edo, jej brat, z druhej Timea, jeho manželka. Odovzdane sa nechala viesť. Lujza bola veľmi vyčerpaná. Nerozmýšľala, kam kráča. Nesledovala cestu. Nevnímala výmole a koľaje áut na zľadovatenej zemi.

Už vyše týždňa nesnežilo. Nebesá zrejme vyčerpali všetky zásoby mokrého snehu, a preto poslali ľuďom neúprosné mrazy. Sneh zamrzol. Zamrzli cesty. Aj na cintoríne prehrala ospalá zem boj s mínusovými teplotami. Z ušliapanej hliny sa počas jednej mrazivej noci vytvorili zľadovatené koľaje, jamy, zamrznuté nánosy snehu.

Opäť mrzlo. Mrazivo bolo v meste, ale na cintoríne, na lúke nad mestom, bol mráz ešte tuhší a vietor štipľavejší. Márne sa smútiaci babušili do hrubých šálov a čiapok. Počasie bolo neľútostné.

„Ako sa cítiš? Vládzeš ešte? Mala si sa dať vyviezť autom až pred bránu...“ Do Lujziných myšlienok vbehol Timein ustarostený hlas. Nebyť tohto zásahu z reálneho sveta, onedlho by sa bola stratila vo vlastných myšlienkach.

„Som v poriadku,“ zašepkala. Na viac slov nemala síl. Nezvládla by ďalšiu hádku o tom, či pôjde na cintorín pešo, alebo autom. Horko-ťažko si ráno vydobyla, že pôjde pešo. Chce kráčať za Filipovou truhlou. Patrí sa dôstojne ho vyprevadiť. Chce mu ešte aspoň raz preukázať úctu. Ešte aspoň raz kráčať s ním. Naposledy.

Zakopla. Noha jej vbehla do jamy v zamrznutom snehu. Zakolísala sa, ale Edo jej pomohol nadobudnúť stratenú rovnováhu. Neodtŕhala zrak z tmavej truhly. Hľadela na ňu, prepaľovala ju pohľadom, najradšej by nazrela dovnútra. Ešte raz... aspoň jedinký raz... znovu uvidieť Filipovu tvár. Uistiť sa, že nespí, že sa nemýli... že sa nemýli ona, že sa nemýli lekár, kňaz, že sa nemýli celý svet. Čo by dala za takýto omyl! Odpustila by mu, že si zažartoval na jej účet. Nehnevala by sa naňho pre nemiestne vtipkovanie. Len nech sa otvorí truhla... len nech sa v nej posadí... pozrie na ňu šibalskými očami za sklíčkami okuliarov a zač ne sa smiať. Pridala by sa k nemu. Zapísali by si to do spomienok a po rokoch by o tom rozprávali vnúčatám.

Čo si to nahovára! Prečo balamutí samu seba? Zázraky sa predsa diali pred dvetisíc rokmi. Tú dobu zaspala. Nemôže predsa dnes veriť tomu, že ak bude silno chcieť, jej manžel sa preberie. Filip je mŕtvy. M-Ŕ-T-V-Y!

Mnohí jej vyjadrili sústrasť. Počula mnoho otrepaných fráz, že časom to prebolí, Filip síce odišiel, ale ostáva s ňou, že si ho povolal Boh a... Nikto jej však neprezradil, ako má zvládnuť ten čas, kým to prestane bolieť. Nikto jej neukázal, ako sa pozerať, aby nevidela Filipa pri sebe, veď predsa vie, že je mŕtvy, že je preč. A kňaz? Ten jej nedokázal vysvetliť nástojčivú túžbu Boha mať Filipa pri sebe. Postupne slová útechy nevnímala, nezamýšľala sa nad nimi, nepripúšťala si ich. Chápe to. Každý chce prejaviť svoju účasť, nemá to trúchliacim za zlé, no nemieni sa dať lapiť do siete krásnych slov. Povedačky, porekadlá či akékoľvek vyskúšané pravdy jej nepomôžu, neutlmia bolesť, nevrátia Filipa späť.

Sprievod kráčal pomaly. Nenáhlivými krokmi odmeriaval posledné minúty Filipovho pobytu tu na tomto svete. Niet sa kam náhliť. Nebolo súrnejšej roboty ako posledná rozlúčka so zosnulým. Hádam len kňaz, neuvedomujúc si čitateľnosť svojich nervóznych pohybov, pôsobil dojmom, že by mal rád túto nepríjemnú smutnú záležitosť za sebou, nech sa sústredí na oveľa radostnejší obrad. O necelé dve hodiny bude stáť pred oltárom a sobášiť dvoch mladých zaľúbených ľudí.

Zívajúca jama sa vyškierala na prichádzajúcich, vtesnaná medzi dva dvojhroby s drahými mramorovými pomníkmi. Z jednej strany uľahčia Filipovi začiatok na onom svete starí rodičia, Rút a Vincent Brodskí, matka a otec Filipovej mamy. Po ľavej strane bude jeho hrob susediť zatiaľ s prázdnym dvojhrobom, no raz – keď tak určí Pán – sa k nemu pridajú jeho rodičia. Lujza sa nestotožňovala so zastaraným zvykom kúpiť si ešte počas života hrobové miesto pre seba a už vôbec nevidela zmysel či výhody v osadení mramorovej tabule s vlastným menom, s dátumom narodenia a so zlovestným krížikom na mieste, kde raz bude dátum jej smrti. Pripadalo jej to morbídne. Vnímala to ako objednávku vlastnej smrti. Neopovážila sa podeliť o svoj názor so svokrou. Zbytočne by nad ňou ohrnula nos a nadala by jej do dedinskej hlupane. Už to počula veľa ráz, nemusí si o pokorujúce pomenovania koledovať nezmyselnými poznámkami.

Aj teraz, skúmajúc pohľadom hrob, jej do srdca udrelo vedomie menejcennosti, nedôležitosti. Bola nula! Nedôležitá Lujza! Filipova matka ju nikdy nebude mať rada. Pre ňu je vzduch... taká bezvýznamná, že ju bez výčitiek oddelila od manžela. Úmyselne nakázala vykopať hrob na úzkom chodníku medzi dvojhrobmi. Lujza by sa ta nevošla, ani keby ju pochovali spolu s Filipom. Holanovci jej dali jasne najavo, že v ich rodine pre ňu niet miesta. Zašli až tak ďaleko, že spochybnili jej výber hrobového miesta, zrušili objednávku u hrobára, ktorú vybavovala Lujza, a bez zaváhania si privlastnili Filipove pozostatky. Oddelili ženu od manžela. Pretrhli puto, ktoré má spájať pozemský život s tým druhým. Odsunuli Lujzu nabok, nestarajúc sa o to, kde bude raz pochovaná ona. Dôležité je, že ich jediný syn bude odpočívať v objatí rodiny.

Áno, bola zbabelá. Nedokázala sa svokre vzpriečiť. Nemala odvahu vzoprieť sa jej príkazom. Nevedela si predstaviť, že by sa s ňou mala naťahovať o Filipovo telo, zneuctiť ho handrkovaním. Bránila sa podľahnúť majetníckej Lujze, ktorá ju nahovárala na boj, na presadenie si svojich práv. Nedovolí, aby Filipova smrť skĺzla do malicherností. Jeho pohreb má byť poslednou rozlúčkou, okamihom, keď mu povie posledné zbohom. Nie je dôležité, kde bude ležať jeho chladné telo bez života. Lujza si ho naveky zapamätá ako muža s veľkým srdcom, so šibalskými ohníčkami v očiach, s milými vráskami pri kútikoch... vráskami večného úsmevu. Jeho obraz si starostlivo uzamkla do mysle, do srdca uzavrela jeho lásku, oddanosť, obetovanie. Dotyky si uchovala pod kožou a bozky sa jej vpili do pier. Toto jeho matka nikdy nemala!

Filip jej však nechal ešte jeden dar, jeden veľký nezameniteľný dar. V Lujzinom vyčerpanom tele rástol malý človiečik. Filip odišiel, no svoj odchod zmiernil stvorením nového života.

Lujza bola v šiestom mesiaci. Šesť mesiacov sa spoločne radovali z jej tehotnosti. Jej rastúce bruško bolo pre Filipa najúžasnejšou záhadou. Neprestajne ho skúmal svojimi rukami, láskal, prihováral sa mu. Lujza ho nikdy predtým nevidela takého zanieteného pre akúkoľvek vec ako posledných šesť mesiacov pri zariaďovaní spoločnej budúcnosti. Zháňanie výbavičky sa stalo pre obidvoch oddychovou aktivitou. Jednostaj sa rozprávali o bábätku, vyberali mu mená, a keď sa nevedeli dohodnúť, odložili výber na ďalší deň. Ak ich manželstvo bolo šťastné, posledný polrok by Lujza mohla pokojne nazvať čarovným.

Dieťa v matkinom lone sa pohlo. Lujza pocítila známy záchvev na vnútornej strane brucha, akoby sa anjel krídlom dotkol uboleného vnútra. Zadržiavané slzy jej vytryskli z očí a rinuli sa studenými lícami. Musela zastať. Zabrzdila Eda i Timeu, ktorí sa súcitne prizerali, ako si s nahromadenou láskou hladká vyčnievajúce bruško. Snažila sa nežnými dotykmi upokojiť svoje dieťa. Určite aj ono cíti smútok, ktorý sa vznáša nad dnešným dňom. Verila, že bábätko vníma posolstvo dnešného dňa, že sa mu dostáva z matkinho žiaľu, že pociťuje Lujzine obavy a strach z budúcnosti.

„Pst, tichučko! Mama bude navždy s tebou,“ zašepkala plačlivým hlasom, nedbajúc na zaostrené pohľady okolostojacich. Koľkým z nich už stihla zovrieť krv pre očakávanie nejakého vzrušenia. Len aby im nič neušlo! Len aby mali o čom rozprávať! Lujza ignorovala zvedavosť prítomných. Sústredila sa na maličké, rastúce v nej. Až keď sa dieťa upokojilo a Lujzino brucho sa prestalo chvieť od takmer neciteľných kopančekov, dala sa odviesť ku hrobu.

Truhla s Filipovým telom bola položená na márach. Ustatí chlapi, ktorí ju niesli na pleciach celou cestou od kostola, ju opatrne zložili a teraz so sklonenými hlavami čakali na pohrebný obrad. Ľudia vytvorili kruh okolo hrobu. Potkýnali sa, len aby sa im ušlo čo najlepšie miesto. Z každej strany sa ozývalo tiché vzlykanie. Vietor, doteraz neškodne poletujúci po cintoríne, sa oprel do celofánu na smútočných kyticiach. Šušťanie rušilo zbožné mlčanie pri hrobe.

Kňaz odriekaval pohrebné modlitby. Hovoril o prachu, čo sa v prach obráti... no to už Lujza nepočula. Nič nevnímala. V myšlienkach sa preniesla späť k lavičke v parku. Opäť počula smiech Edových detí, ktoré zobrala na zmrzlinu. Skončili v parku, dúfali, že práve v ten deň prekonajú svoj rekord správne odpálených košíkov v bedmintone. Ich rodinná hra, rodinný šport. S Adamom, najstarším synom Eda a Timey, sa stávali priekopníkmi v bezchybných odpaloch. Lujza okrem padajúceho košíka sledovala druhým okom Bela a Kláru, čupiacich na chodníku, ktorí sa hrali s kamienkami. Najmladší Alex mal vtedy len rok. Toho si Timea nepustila od seba. Bolo pokojné popoludnie. Pokojné až dovtedy, kým malá trojročná Klára nevrazila pri naháňačke do muža sediaceho na neďalekej lavičke. Úprimným ospravedlnením by sa to malo vyriešiť. Aj by sa, nebyť koly, ktorá z vyrazenej fľaše vytiekla neznámemu priamo na bielu košeľu. Lujza šmarila raketu na chodník, bez obáv, že sa poláme. Utekala utíšiť vyľakanú neter. Z koly sa ušla slabá nádielka aj jej. Lujza sa dievčatku snažila vysvetliť, že sa nič nestalo, škvrny sa vyperú a ujo sa až tak nehnevá. A vtedy pozrela na obeť zrážky. Očami bleskovo prebehla po zničenej košeli. Neušli jej vyšportované plecia, silné predlaktia, ani pevné prsné svaly, na ktoré sa nalepila mokrá látka. Mhm, muž sa možno nehnevá, ale doslova zúri! Čo ak jej teraz vynadá? Čo ak okríkne deti? Usmievavé zelené oči však odzrkadľovali iné pocity. Úsmev na peknej tvári zmazal všetky obavy. Sledovala, ako si kľakol pred Kláru, brnkol jej do nosa a príjemným hrejivým hlasom ju presvedčil, že sa naozaj nehnevá. Klára prestala plakať, akoby uťal. Potom ich všetkých pozval na zmrzlinu, zapchávajúc si uši pred výhovorkami, že oni už zmrzlinu mali. Dlho sa spolu rozprávali. Filip ostal s nimi celé popoludnie, aj napriek špinavej košeli, aj napriek nedokončenej práci, ktorú si priniesol so sebou do parku. Za tých niekoľko hodín objavili veľa veci, ktoré mali spoločné. Lujzu prekvapilo, že sa o ňu zaujíma, hoci usúdil, že je matkou troch detí. Keď ho vyviedla z omylu, dokonca sa jej zazdalo, že na okamih posmutnel.

Taký bol Filip: čitateľný, citlivý, láskavý. Hnev či urazenosť mu nestáli za vyčerpanú energiu. Radšej si užíval život. Obracal svoj záujem na jeho príjemnejšie stránky. Vedel sa tešiť z maličkostí... presne ako Lujza. Príjemný zážitok rozoberal dokola, aby sa mu pripomenuli prežité pocity, až kým ich nevytlačil nový zážitok... presne ako Lujza. Rozcitlivela ho hĺbka ľudských životov, podmanila si ho láska, dobrota a obeta, občas sa vyskytujúca medzi ľuďmi, rozžialilo ho ľudské nešťastie, zloba, zákernosť... presne ako Lujzu. Boli rovnakí. Nie oheň a voda. Dva plamienky horiace vo svojom kúsku sveta. Dve riečky vtekajúce do rozbúrenej, vášnivej rieky lásky. Ani Filipova matka, Augusta Holanová, nedokázala svojím štipľavým ohňom vysušiť rieku ich lásky, ani morom výhrad a výčitok uhasiť plamene ich vzájomnej oddanosti.

Len nebesá majú tú moc ukončiť život, prerušiť kolobeh. Vystavali neprekonateľnú hranicu. Na jednej strane zanechali Lujzu s nesplnenými snami, nezrealizovanými plánmi, s obrovskou ničotou po boku, kde donedávna kráčal Filip. Za hranicou nebesá pripravili svet, v ktorom jediné voľné miesto nedobrovoľne obsadil Filip. Dva odlišné svety, kam nejazdia autobusy, kde nepristávajú lietadlá. Dva odlišné brehy bez jediného mostíka, hoc len zbitého z dosák na hojdajúcich sa lanách, bez plytčiny, kade by sa dalo prebrodiť more večnosti.

Filipovým mostom na druhý breh bolo lešenie, zmontované okolo vysokej bytovky. Práca na stavbe, zastrešovanej Edovou stavebnou firmou, bola posledná činnosť, ktorou vyplnil zvyšné minúty svojho života. Pád bol nekonečný, sedem poschodí sa znásobilo, sekundy preskočili v minúty, kým dopadol na chladný betón. Namieste bol mŕtvy. Nezmyselná smrť! Neočakávaný koniec jedného života!

Jedného? Lujza od okamihu, keď sa dozvedela o manželovej smrti, len prežíva. Bezcieľne sa pretĺka životom. Ráno sa modlí za krátky deň a skorý príchod noci a počas bdenia v úplnej tme prosí o ráno. Zabudla rozumne uvažovať. Bežné činnosti sa zmenili na zložité. Ťažké bolo naraňajkovať sa, obliecť, ešte zložitejšie učesať si dlhé havranie vlasy. Vyjsť z izby či domu je nad jej sily a pokračovať v práci nepredstaviteľné. Jej život zamrzol posledným Filipovým výdychom. Fungovala poháňaná pocitom zodpovednosti za nový život. Nebyť dieťaťa v nej, vzdala by to, dovolila by smútku a bolesti, aby ju celú pohltili. Zaodela by sa do depresií a beznádeje a pod ich nátlakom by prosila Boha o lístok na onen svet. Len to malé nevinné stvorenie ju núti bojovať!

Nepamätá si, kedy stratila vedomie. Nevedela si spomenúť, či ju Edo zachytil, alebo sa zosunula priamo do snehu. V hlave jej dokola zneli slová pohrebnej piesne: Už ma obkľúčili smrteľné stony úzkosti záhrobia. Už ma obkľúčili...

Krutá hymna smrti, necitlivé slová podfarbené ťahavou melódiou. Nedarilo sa jej vypudiť ich z mysle, rovnako ako zmyť z očí výjav, keď truhla s Filipovým telom klesala do prázdnej chladnej jamy. Viac si už nepamätá. Nech sa dialo čokoľvek, udalosti boli prekryté spúšťaním truhly do hrobu, sprevádzaným smutnou piesňou. Sedela na studenom kameni prázdneho hrobu so svokriným menom. Pred ňou čupela ustarostená Timea.

„Čo sa stalo?“ pretisla cez zmrznuté pery. Necítila si telo. Za tú chvíľu, čo bola mimo, načisto skrehla. Oziabali ju nohy, necítila si prsty na rukách, zima jej bola i pod hrubým kabátom. Mala pocit, že na tvári má natiahnutú masku z ľadu, chladivú, pichľavú, tvrdú.

„Nič vážne, len si na chvíľu stratila vedomie. Edo ťa včas zachytil. Neboj, bábätku sa určite nič nestalo,“ Timea sa ponáhľala švagrinú upokojiť. Lujzin hlas trasúci sa od zimy si vysvetlila ako strach z toho, že neplánovanou slabosťou ohrozila dieťa.

Do Lujzy akoby štuchol. Až jej slová ju úplne prebrali k vedomiu. Inštinktívne si položila obe dlane na brucho. Najradšej by okríkla smútočný dav, nech všetci zmĺknu, nech nepočuť náreky. Práve teraz potrebuje ticho, sústrediť sa. Nevyhnutne potrebuje zistiť, či maličkému neublížila. Dlaňami si ohmatávala bruško. Uvedomovala si, že vitalitu malého nemôže odmeriavať energickými kopancami. V šiestom mesiaci sa jej začalo bruško len jemne vlniť, pohyby dieťaťa cítila zriedkakedy a aj to len ako šteklivý záchvev. V tomto okamihu by bola vďačná aj za to nepatrné ťuknutie malou pästičkou do jej brucha. Dieťatko, napojené na jej pocity, túžby, želania, odpovedalo na matkinu neistotu a strach takmer nepostrehnuteľným pohybom. Z Lujzy razom spadli okovy strachu.

„Pomôž mi vstať, prosím ťa!“ požiadala Timeu. Nebola si istá, či slabosť úplne prešla.

„Ešte chvíľku si poseď, Lujza. Vyčkaj, kým sa úplne pozbieraš,“ radila jej Timea. Akoby hovorila po španielsky. Lujza sa zakvačila do jej ramena a pomaličky sa postavila. Svet sa s ňou nerozkrútil, neoblial ju pot. Posmelená týmto úspechom, pretlačila sa späť k Filipovmu hrobu. Obrad sa už skončil. Obďaleč zahliadla farára, ako sa rozpráva s Augustou Holanovou. Aj smútiaci sa preriedili. Pri hrobe ostali len tí, ktorí prijali pozvanie na kar. O kopu hliny, ktorou čoskoro zahádžu truhlu, sa opieralo neuveriteľné množstvo vencov a kytíc. Ľudia spomínali, sľubovali, že nezabudnú. Inak smutné miesto na chvíľku ožilo pestrými farbami kvetov. Lujzin zrak pritiahli zlaté písmená prilepené na jednoduchom drevenom kríži. Filipovo meno sa odteraz bude skvieť už len na doske kríža.

Nad hrobom pocítila nadpozemské spojenie s manželom. Akoby sa ich duše ešte tesnejšie spojili a v objatí sa pustili do neviditeľného tanca v povetrí, nad hrobom, nad zástupom ľudí... Lujza si z cintorína odnáša kus Filipovej duše a, naopak, kus jej duše ostáva s ním.

Nelúčila sa s ním. Teraz nie. Naplánovala si, že večer sa sem vráti a v tichosti, bez skúmavých pohľadov, sa s manželom rozlúči.

Odmietla čakať na ostatných. Ako pozná Augustu, tá bude umelo predlžovať pohreb, len aby mohla skúmať reakcie ľudí na synovu smrť. Počká si na srdcervúce kondolencie, podelí sa o nekonečnú bolesť matky... akoby Lujza trpela menej. Potom zavelí na presun do domu a početná skupina trúchliacich sa bude tlačiť v preplnených izbách. Augusta si ráno zmyslela, že synova smrť neposlúži ako dôvod na honosnú hostinu, a tak Martin, Filipov otec, musel zrušiť rezerváciu sály v kultúrnom dome. Nečakané rozhodnutie jeho manželky skomplikovalo už aj tak dosť vypäté predpoludnie. Bolo nad ľudské sily pripraviť na kar obývačku v rodinnom dome. Lujza sa nezapájala.

Aj teraz zamierila rovno na poschodie, ktoré svokrovci veľkodušne vyčlenili pre synovu rodinu. Nemá v úmysle zamiešať sa medzi hostí s pohárikom tvrdého v ruke a s bohato naloženým tanierikom. Na jedlo aj tak nemá chuť. Tehotnosť jej zas nedovoľuje utlmiť bolesť alkoholom. Na čo by bolo dobré, aby sa dole ukázala? Netúži po kondolenciách. Nemá silu počúvať príbehy a spomienky na Filipa. Chce byť sama so svojím žiaľom, sama so svojimi vlastnými spomienkami a s nikým sa o ne nebude deliť.

Zopár minút jej robili spoločnosť Timea s Edom. Deťom predvídavo zakázali vyrušovať krstnú mamu. Timea a Edo, jej najbližší, jej rodina. Po Filipovej smrti jej ostali už len oni... a nenarodené dieťa. Po niekoľkých nútených vetách sa ospravedlnila, že si ide ľahnúť. Požiadala ich, aby k nej nikoho nepúšťali. Zavrela za nimi dvere vedúce na schodisko. Zamkla ich a tak ako bola, v čiernych nohaviciach a čiernom roláku, sa zvalila na gauč. V ich spoločnej spálni už tri noci nespala. Nemohla. Nedalo sa. Stačilo vkročiť do izby a rozplakala sa. Úhľadne ustlaná posteľ jej pripomínala bolestnú stratu, opustenosť, samotu. Vybavovali sa jej spoločne strávené noci, náruživé i pokojné milovania, ako aj hrejivé prebúdzanie do nového rána. Ktovie, či bude niekedy schopná opäť tam spávať?

Okamžite zaspala. Jej telo si ešte pamätalo bezstarostnosť bezvedomia.

Teraz sa pokúšalo privolať aspoň tuhý spánok a oslobodiť tak vyčerpanú myseľ od vytrvalého otáznika za slovkom prečo, ktoré blikalo do slepej tmy ako neónová reklama niekde v zastrčenej ulici. Lujza sa prepadávala do čoraz hlbšieho spánku a otázniky sa strácali. V tme za viečkami niekto zostrihal spomienky na život s Filipom a spustil film plný šťastia... Ľudský sen je nádherná lož. Smiech znie tak ozajstne, dotyky prepaľujú pokožku, bozky chutia dôverne známo a smútok... ten si musí nakrútiť vlastný film! V jej sne o šťastí niet preň miesta.

Zobudila sa celá stŕpnutá.

To máš za svoju lenivosť, pokarhala sa. Keby obetovala dve minúty spánku a roztiahla si gauč, necítila by sa teraz ako prevalcovaná. V pološere zažmúrila na nástenné hodiny. Bolo pol štvrtej. Svet pomaly zhasínal, stmievalo sa. Ak chce dodržať sľub, ktorý dala Filipovi pred odchodom z cintorína, je načase vybrať sa za ním.

Nasúkala sa do kabáta, ktorý jej bol každý deň tesnejší. Natiahla si čižmy, zababušila sa do šálu. Tentoraz si vzala i čiapku. Zvláštne... nemala strach. Po prvýkrát nechápala cintorín ako miesto nepokojných duší. Ani nepomyslela na to, že by sa mala báť, že by sa mala cintorínu vyhnúť a na prahu noci sa nezahrávať s posmrtnosťou. Šla za Filipom. Viedlo ju vedomie, že na ňu čaká.

Sotva prešla bránkou, ocitla sa akoby v inom svete. Za plotom cintorína bol deň pri konci. O hroby sa obtieral nezadržateľný súmrak, tiene krížov sa plazili po zemi, každú minútu sa o centimeter predlžovali. Mohla sa začať báť, mohla si vykresľovať hororové výjavy alebo sa modliť. Lujza nič z toho neurobila. Mierila k čerstvému hrobu obloženému vencami a kyticami. Jediné, na čo myslela, bolo, že o niekoľko sekúnd bude pri Filipovi. Obsadil celú jej myseľ, celé telo, neostala bunka, ktorá by sa mohla zaoberať strachom. Mystickosť tomuto miestu dodávali aj sviečky na hroboch, ich plamene nenáhlivo, nekonečne blikotali do padajúceho večera.

Zrazu zbadala ženu sklonenú nad neďalekým hrobom. Z diaľky rozoznávala žiaľom ubitý chrbát, videla, ako sa postava trasie od plaču, dokonca počula bolestný nárek. Pripomínala jej niekoho známeho, niekoho s večne sklonenou hlavou, uplakanými očami, nárekom v duši... videla v nej seba. Žena sa modlila, šepkala slová modlitby a zronene hľadela na maličký hrob. Lujzu pichlo pri srdci, keď odhalila príčinu ženinho smútku. Plakala nad hrobom dieťatka, nad životom, ktorý sa ani nezačal... a už mu ľudia vyhĺbili miesto jeho konca. Lujza pridala do kroku.

„Tu som,“ vzlykla, keď sa ocitla pri hrobe. Cestou sem jej zneli v mysli slová, ktoré sa chystala Filipovi povedať. Skladala z nich vety, aby vyjadrila pocit straty, clivoty, opustenosti, no teraz len nemo stála a hľadela na hrob. Nevedela, čo povedať... ako vyjadriť svoje pocity.

„Matka ti prichystala veľký kar. Prišlo mnoho ľudí, ledva vošli do domu...“

Chvíľu jej trvalo, kým sa vyrovnala sama so sebou. Zvažovala, aké nadľudské schopnosti získal prestupom na onú stranu. Cítila sa taká neistá. Čupla si k okraju hrobu. Pustila sa vyrovnávať mrazom stvrdnutú stuhu na venci.

„Chýbaš mi,“ vykĺzlo jej z úst. Toto vyznanie prinieslo so sebou ďalšie slová smútku, nešťastia a žiaľu. Naštartovalo prílev vzlykov derúcich sa až zo samého dna Lujzinej duše, so smiechom pomedzi plač, s tichým precíteným spomínaním. Rozprávala mu o tom, ako na ňu zapôsobil pri ich prvom stretnutí. O nesmelých začiatkoch ich vzťahu. Vybavovali sa jej chvíle, keď sa zadúšali od smiechu, ale aj chvíle, keď žiaľ tíšili v objatí toho druhého. Až keď vyčerpala všetky spomienky, uvedomila si, že sa s ním lúči. Vyrozprávaný príbeh ich lásky má byť rozlúčkou, pootvorením brány a vyslobodením Filipovej duše. Nemôže ho tu držať. Aj keď by si jeho dušu najradšej zatvorila do malého porcelánového hrnčeka a uchovávala na čestnom mieste, vedela, že ho nesmie nasilu zväzovať s týmto svetom.

„Ľúbim ťa, Filip! Vždy som ťa ľúbila a nič na tom nemení ani tvoja...“ Na jazyk sa jej tislo slovo smrť s trpkou, chladnou príchuťou. Podvedome sa vyhýbala o smrti hovoriť. Smrť je definitívna, nezvratná, nemilosrdná. Lujza zatiaľ nedokáže rozmýšľať o jeho smrti v týchto súvislostiach... zatiaľ nie, zatiaľ je bolesť príliš živá. „Nič na tom nemení ani tvoj odchod. Vďaka tebe som spoznala lásku. Ty si ma naučil milovať. Ty si mi ukázal všetky farby života. Ty si zo mňa spravil ženu. A teraz si preč... no nechal si mi tu naše dieťa, kúsok teba... a prisahám, bude to najšťastnejšie dieťa na svete. Vždy mu budem rozprávať o tebe...“

Pri hrobe strávila ďalšiu polhodinu. Noc už stihla vytisnúť i posledné útržky dňa, aj posledných návštevníkov cintorína a teraz kráľovsky zasadla na svoj trón. Ochladilo sa. Mrzlo. Nebyť mestského osvetlenia, bola by sa stratila v tme. Pristihla sa, ako sa trasie od zimy. Musí sa vrátiť... späť do domu svokrovcov, späť do prázdnej postele. O svojich obavách z budúcnosti vo Filipovom rodičovskom dome sa nezmienila. Pred odchodom mu sľúbila, že nasledujúci deň opäť príde. Vedela, že návšteva cintorína sa stane jej každodenným rituálom.

2

Od pohrebu uplynul týždeň. Sedem rovnakých dní, začínali sa vstávaním už na svitaní. Sedem rovnakých dní, ktoré po skromných raňajkách pokračovali na cintoríne... Zvyšok dňa prevažne preležala v starých vyťahaných teplákoch a Filipovom svetri. Jej oázou sa stala luxusná pohovka, ktorú im len nedávno pomohla vybrať Augusta. Jej krajinou, svetom, nedobytným územím bola izba na druhom poschodí v dome svokrovcov. Jediné miesto, kde ju spomienky na Filipa nezrážali k zemi, nepritláčali na tvár ťažký vankúš, ani neotáčali kohútikom Lujzinho života a nebrzdili prítok vzduchu. Niekoľko lyžíc riedkej polievky na obed, navarenej vo veľkom päťlitrovom hrnci, v ktorom varievala pre nich dvoch. Za celý týždeň varila len raz, aj to pred tromi dňami jednoduchú mliečnu polievku s vajíčkom a rascou. Donútila sa nasilu zjesť trochu ovocia a hneď potom utekala na cintorín. Poobedie zvyčajne prespala, po prebdenej noci sa unavené telo dožadovalo oddychu, žiadalo si spánok. Pred poslednou treťou návštevou Filipovho hrobu opäť nasilu prehltla kúsok pečiva, vypila silnú kávu, aby zahnala spánok, za ktorý sa potom v neskorých nočných hodinách modlila.

Dnešný deň mal byť posledným lenivým dňom. Končí sa jej dovolenka. Už zajtra by sa mala vrátiť do práce. Tak sa dohodla v škole so zástupkyňou riaditeľa. Desať dní voľna jej malo pôvodne stačiť na pozbieranie fyzickej i psychickej sily, no výpočet bol nesprávny. Neodhadla silu úderu, ktorý jej život uštedril.

Zajtra by mala znovu prejsť bránou školy, posadiť sa za svoj stôl v jazykovom kabinete a podľa rozvrhu odučiť naplánované hodiny španielčiny. Tak ako to robievala deň čo deň už celých päť rokov. Jej práca sa stala pre ňu prvoradá, prvoradá zo svetských vecí, ale ďaleko po Filipovi. Učila jazyk horúcej krvi, býčích zápasov či flamenca. Ponuka z gymnázia neďaleko Smrekovian sa nedala nazvať inak ako zásahom z neba. Aprobácia ruský jazyk – španielsky jazyk sa ukázala ako nie práve najlepšia voľba. Našťastie, stará pani profesorka odchádzala do dôchodku, čím uvoľnila miesto pre mladšieho kolegu. Lujza bola v tom čase jediná vyštudovaná pedagogička zameraná na španielčinu. Zapadla do kolektívu, získala si rešpekt študentov, našla svoju formu výučby.

Keby ste ju o polnoci zobudili a spýtali sa jej, čím by chcela byť, odpovedala by, že učiteľkou. Milovala svoju prácu a hodlala pri nej – podobne ako jej stará predchodkyňa – zotrvať až do dôchodku. Ibaže vtedy ešte netušila, že jej svet sa čoskoro zrúti...

Vrátiť sa do práce bolo pre Lujzu v tomto okamihu nepredstaviteľné. Desila ju predstava súcitných pohľadov. Ako sa má sústrediť na učivo, keď jej myseľ zapĺňa Filip – krásny, usmievavý – a bledý so stuhnutým výrazom mŕtvych v tvári. Nič iné jej však neostáva. Nemá inú možnosť. Po Filipovej smrti dostane poistné zo životného poistenia, to áno... a nebude to smiešna suma. Časť z neho plánovala uložiť na osobitný účet pre ich dieťa. Zvyšná časť – odhadovala – by jej istý čas mohla vydržať. Nežila by si zle a nejaký čas by nemusela pracovať.

Už len pomyslenie na život z peňazí za manželovu smrť považovala za hriech. Vyčítala si myšlienku na krvavé peniaze. Vrátila by ich poisťovni skôr, ako by na nich uschla tlačiarenská farba, keby nimi mohla vykúpiť Filipov život.

Musí sa vrátiť do školy. Veď o niekoľko mesiacov ostane doma tak či tak. A popri príspevku na materskej dovolenke bude nútená občas načrieť do zdroja peňazí z poistenia. Pôrodom ich dieťaťa sa stane zodpovedná za jeho blaho, pohodu, budúcnosť. A z materskej, ba ani z vdovského dôchodku to sama neutiahne. Predovšetkým preto, že medzi jej účty na zaplatenie sa zaradí aj platba za nájomné. Čoraz častejšie sa pohrávala s myšlienkou odsťahovať sa od svokrovcov, nájsť si podnájom a nebyť viac od nich závislá. Nepotrvá dlho a narážky svokry na priživovanie či parazitovanie urobia svoje. Chýba už len málo, aby si Lujza zbalila veci a odsťahovala sa najradšej až na druhý koniec Smrekovian.

S úvahami o čoraz najliehavejšej zmene v jej živote dorazila pred komplex budov, kde sídlia ambulancie lekárov. Zdravotnícke centrum tvorili tri neveľké budovy postavené do trojuholníka. Každá budova bola natretá inou farbou. V zelenej, najväčšej z nich, si zriadili svoje pracoviská obvodní lekári, medzi nich sa zamiešala súkromná zubná ambulancia. Žltá budova patrí špecialistom: teda aj gynekológii. V poslednej bielej budove je veľká lekáreň, obchod so zdravotnými pomôckami a kancelária jednej zo zdravotných poisťovní. Zdravotnícke centrum je uzavreté vysokým plotom z oceľových tyčí, s úzkou bráničkou smerujúcou na hlavnú cestu.

Pretože pre centrum zvolili rozsiahly mestský pozemok blízko pri rieke, Lujzu ofúkol chladný mrazivý vietor, ktorý sa preháňal ponad hladinu rieky. Náhlivo prešla bráničkou.

Chvíľku bojovala s vchodovými dverami žltej budovy, kým ju pohltilo príjemné teplo. Vystúpila tromi nízkymi schodmi a vykúrenou chodbou došla až k dverám čakárne gynekologickej ambulancie. V čakárni na lavičkách rozostavených pozdĺž stien ostalo jedno či dve voľné miesta. Lujze neprekážala početná skupinka čakajúcich žien, vedela, že jej gynekologička je uznávaná odborníčka a navyše jediná lekárka pre ženy v meste. Za inou by musela cestovať desať kilometrov do susedného mesta. S tou svojou je však spokojná, má u nej zabezpečenú odbornú starostlivosť a úplne jej dôveruje.

Vyzliekla si kabát a usadila sa.

Bola vzrušená. Podľa slov lekárky by jej už dnes mohla vedieť povedať pohlavie bábätka. Nemieni čakať do pôrodu. S Filipom sa síce dohodli na tom, že nepožiadajú o prezradenie pohlavia, no Lujza sa rozhodla dohodu porušiť. Necítila výčitky, nenazvala by sa zradkyňou. Filip tu nie je... nie je tu, pri nej, aby mohli spolu po večeroch rozjímať nad ich potomkom, hádať sa s láskou o pohlavie, vymýšľať mená či uzatvárať stávky. Potrebuje vedieť, či je to dievčatko, či chlapček. Momentálne je to jediná bytosť, s ktorou trávi celé dni, s ktorou sa môže porozprávať... Chce mať jasno v spôsobe, akým ju oslovovať, ako sa k nej prihovárať. Dnes sa to dozvie. Dnes sa zas o niečo priblíži svojmu dieťaťu. Onedlho ho bude vnímať jasnejšie ako kedykoľvek predtým.

Čakala takmer dve hodiny. Zaklonila hlavu a oprela sa o vysoké operadlo lavičky. Predstierajúc, že oddychuje, privrela oči. Nelákalo ju pretláčať sa s pohľadmi ostatných žien. Vedia to. Vedia, že je čerstvá vdova... tehotná vdova. Súcitu a ľútosti sa v čakárni nazbieralo za plný kôš.

„Pani Holanová!“ zavolala sestrička, keď vystrčila hlavu cez pootvorené dvere.

„Hmotnosť, moč, tlak... však to už poznáte,“ vysypala s úsmevom. Lujza jej závidela toľkú energiu... Keď hlásila hmotnosť, úsmev z pier sestričky vymizol.

„Pani Holanová, kilo ste schudli. Teraz by ste už mali pekne priberať, nie chudnúť... Nič to, ešte to dobehnete.“ Zrejme si pripomenula príčinu Lujzinho, nie práve ukážkového stavu. Zmenila prístup a hovorila s ňou takmer matersky. Za iných okolností by jej poriadne vyčistila žalúdok.

„Moč v poriadku. Tlak v poriadku. Keď pani doktorka zavolá, môžete ísť dnu.“

Lujzina gynekologička je žena po štyridsiatke, s krátkymi vlasmi slonovinovej farby upravenými do moderného strapatého účesu. Útla žena s výzorom školáčky sa vie nebojácne popasovať aj s neľahkými problémami. Nevzdáva sa. Teraz ani srnka zoskočila z otáčavej stoličky nastavenej, podľa Lujzy, zbytočne vysoko. Chytila ju za rameno a doviedla k stoličke pre pacientku. Lujza mala v tej chvíli pocit, akoby už končila prinajmenšom ôsmy mesiac tehotnosti. Doktorkina nadmerná starostlivosť jej však padla dobre.

Doktorka očami preletela posledné záznamy, pozastavila sa pri sestričkinom zápise z dnešného dňa a potom sa celým telom obrátila k nastávajúcej mamičke.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1

2