SILVIA KOSCELANSKÁ

Drsná neha

Text © Silvia Koscelanská 2011

Jacket design © Viera Fabianová 2011

Slovak edition © 2011, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2634-0

NINA

1.

Nina stála opretá o drevenú stenu otcovej kôlničky a nervózne poťahovala z cigarety. Oči jej zablúdili k vrcholkom hôr, aj tie fajčili. Usmiala sa. Keď bola malá, keď po dusných dňoch spŕchlo a nad horami sa vznášal jemný opar, smiali sa spolu s kamarátmi, že hory fajčia. Pohľad jej skĺzol nižšie, k potoku. Koľkokrát v ňom pláchala vydrhnuté koberčeky! To už hádam ani nie je pravda, že niekedy robila aj takéto niečo! Pozrela na svoje dlhé upravené nechty. Nie, teraz by to už nerobila! Striaslo ju, keď si spomenula na časy veľkého upratovania. Ako musela drsnou kefou drhnúť koberce a potom ich pláchať vo vode v potoku. V zime to bolo najhoršie, prsty jej odmŕzali, ale nepomohlo to. Mama bola neoblomná.

– Nináááááááá! – začula, ako kričí mama.

Určite stojí na priedomí. Nina si ešte raz potiahla a zadusila ohorok v popolníku. Pripravil jej ho tam otec. Tak, aby mama o tom nevedela. Ani jemu sa veľmi nepáčilo, že dcéra neodolala tomuto pokušeniu, no mlčky to toleroval. Raz jej povedal:

– Si dospelá, ty vieš, čo robíš. – Jeho nebesky modré oči boli vtedy také smutné.

– Ninááááááááá! – zakričala znovu mama.

Povzdychla si: „Vždy ma berie ako sopľaňu. Kedy už konečne uzná, že aj ja som dospelá? Že aj ja mám svoju rodinu, svojho manžela a svoju dcérku?“ Lenivo kráčala po dvore. Nemýlila sa, mama naozaj stála na priedomí a za plotom zbadala susedu, tetku Filku, ako ju od mala volala. Tetka Filka sa volala Filoména a Nina už ani nevie, prečo jej meno skrátila do tejto podoby. Zbadala tetkin pohľad, kývla jej hlavou a usmiala sa.

– Tak čo, Ninočka, už sa chystáš do mesta? – opýtala sa jej Filka a rukami sa oprela o drevený plot, namorený natmavo.

Prikývla.

– Veru idem, teta, už je čas. Bola som tu dva týždne a manželovi už chýbam, – odpovedala jej s úsmevom. Vtom sa zháčila: „Naozaj? Neklamem len iných, ale aj seba? Nie je pravda, že Heňovi vôbec nechýbam?“

Mama už netrpezlivo prešľapovala.

– No pod už dnu, treba sa ti pomaly pobaliť, keď chceš dôjsť domov za denného svetla, – povedala ráznym tónom a Nina ju poslušne nasledovala do kuchyne. Keď zbadala, čo všetko mama naukladala na stôl, prevrátila očami. Našťastie, mama si nič nevšimla. V kúte sedel na starom gauči otec, tak ako vždy, keď si v nedeľu išiel po obede trochu oddýchnuť. Pri ňom sedelo malé blonďavé dievčatko, jej dcérka. Vlásky malo zapletené do vrkôčikov ozdobených mašličkou. Keď ju Nina zbadala, ako sedí pri deduškovi a ručičkami tlieska od radosti zo zajačika, musela sa pousmiať. To je celý jej otec! Vnučke neodmietne nič, ani to, aby vybral z klietky zajaca, lebo Marcelka sa chcela s ním hrať. Keď mu to Nina vyčítala, len mávol rukou:

– Tak málo sem chodíte, musím si ju predsa užiť. Zajaca dám naspäť a bude. Len sa nehnevaj na Marcelku, je ešte maličká. – Bola to jeho jediná vnučka, jej brat Michal sa odsťahoval za svojou ženou Pavlou na druhý koniec republiky a deti zatiaľ nemali.

– Všetko som ti prichystala na stôl, môžeš si začať baliť do tašky. Nože, dedo, podaj mi ju, – generálskym hlasom sa ozvala mama a Nina si len povzdychla:

– Mami, to nemyslíš vážne, však? Kde, preboha, uložím všetky tie kompóty, nakladané uhorky, džemy a lečá? Myslíš, že nemáme čo jesť?

Mama, otočená k Nine chrbtom, sa prudko obrátila:

– Chceš mi azda povedať, že to nepojete? Heňo je predsa dáky chlap, určite si rád dá kompót, či nejaký džem, nie? A Marcelka? Aj jej môžeš pridať kompót do pudingu, – bránila sa mama naoko smutne, no v očiach, tých sivých očiach, mala chlad. Chlad, ako stále. Ako si to vždy Nina pamätala. Nikdy v jej očiach nezazrela tú mäkkosť ani nežnosť ako v otcových. Mama bola tvrdá žena. Vlastne, po tom všetkom, čo mama prežila, sa jej Nina ani nečuduje. Sám život ju naučil tvrdosti.

Neochotne začala ukladať všetky tie kompóty, lečá a džemy do cestovnej tašky. Nemalo zmysel mame vysvetľovať, že Heňo si rád pochutná na džeme, ale nie na jej. Iný, ako pomarančový či citrónový neuznáva, a keby mama vedela, koľko stojí jedna fľaštička, tri dni by sa s ňou nerozprávala. Svojho zaťa si vážila, ba Nina by sa odvážila tvrdiť, že mama ho obdivovala. Lenže... Lenže ona vidí len tú vonkajšiu pozlátku, nie vnútro, a Nina ani nemala chuť jej ho priblížiť. Nechá ju, aby stále žila v tom, akého ideálneho a perfektného muža má za zaťa. A Nina za manžela. Posledná fľaša so zaváraninou skončila v taške a mama sa spokojne usmievala. Marcelka rýchlo skočila zo starého gauča.

– Mami, už pôjdeme? – opýtala sa a Nina prikývla. Je najvyšší čas. Mama má pravdu, ak chce dôjsť za denného svetla, mala by ísť.

Vzala tašku a opatrne ju vložila do kufra strieborného mercedesu, darčeka od manžela k jej tridsiatym narodeninám. Heňo bol, čo sa darov týka, štedrý. Hlavne vtedy, ak to boli dary, ktoré mohli ostatní obdivovať. Ich neskrývaná závisť ho veľmi tešila a Nina mala niekedy pocit, že ho to priam vzrušuje. Hej, veľmi sa jej páčil strieborný mercedes, vždy ho obdivovala, no nikdy, ani v tom najtajnejšom sne nedúfala, že raz jej bude toto autíčko vravieť pani. Heňo si pri výbere auta dal záležať, sedadlá boli potiahnuté bielou kožou, aj prístrojová doska bola zmodernizovaná. Usadila malú Marcelku do autosedačky. Otočila sa k mame a otcovi, chcela sa s nimi rozlúčiť, keď sa v jej kabelke rozozvučalo netrpezlivé vibrovanie mobilného telefónu. Spolu s piesňou Robbieho Williamsa jej dával na známosť, že niekto po nej túži. Pozrela na displej a prekvapila sa, blikalo tam Heňovo meno.

– Ahoj, Heňo, – ohlásila sa.

– Nazdar! – Heňo zrúkol. – Kedy sa konečne mieniš vrátiť domov?! – jeho hlas bol zlostný. Zdalo sa jej, že aj pripitý, ale ovládla sa. Usmiala sa:

– Láska, chýbame ti? Práve sa už chystám sadnúť do auta.

– Tak potom fajn, – sucho odvetil, no hneď sa zháčil:

– Prepáč, že som na teba tak vybehol, ale už mi naozaj chýbaš. Tak príď, čakám ťa, – posledná veta znela Nine opäť trochu rozkazovačne. Zaklapla mobil a pozrela sa na rodičov.

– To bol Heňko, však? – opýtala sa mama. Nečakala na odpoveď a pokračovala: – Vidíš, ako sa o teba bojí, chýbaš mu.

Nina prikývla:

– Chýbam, mamička, veď som tu bola celé dva týždne, – odpovedala a v duchu si pomyslela: „Ktovie, kedy sa tu znovu dostanem.“

Objala mamu, pobozkala ju na líce, ktoré mama tak chladne nastavila, a jej oči spočinuli na otcovi. Objala ho a znovu si uvedomila, že jeho objatie je mäkšie, dlhšie a srdečnejšie.

– Tak sa maj, dcérka, a dávaj na seba pozor, aj na Marcelku, – povedal otec, keď ho vybozkávala na obe líca. Pohladila ho po tvári zarastenej jemným strniskom a sadla do auta. Otec išiel otvoriť bráničku a Nina konečne naštartovala. Zbadala tetu Filku, ešte vždy stála pri plote. Stiahla okienko a zamávala jej. Len čo vycúvala z dvora, riadne šliapla na plyn. Pneumatiky zapišťali.

Mama podišla k tete Filke:

– Môžem jej vravieť, koľko len chcem, aby jazdila opatrne, nepočúva ma, – posťažovala sa.

– Neboj sa, Klára, určite sa len chcela ukázať pred Ferom, stál na chodníku, nevidela si ho?

– Ani nie, nemám čas pokukovať po druhých, – odvetila jej a pozrela na svojho muža.

– Dedo, odnes toho zajaca konečne do klietky! – skríkla tak nahlas, že ju určite bolo počuť až na druhom konci dediny.

– Tak už Ninočka odišla, – povzdychla Filka. – Tuším, že pochudla, tebe sa to nezdá?

Klára mávla rukou:

– Prosím ťa! Akoby si nevedela, ako to v takom meste chodí. Každá chce byť štíhla, poriadne sa nenajedia, len cvičia ten... no, ako sa to povie... fitnes! Hej, tak tomu hovoria. A držia diéty. Aj sa niekedy nad tým smejem, to už chlapi nechcú krv a mlieko ako kedysi? – Klára sa naoko rozčuľovala. Vedela, že Heňo si potrpí na atraktívne krásky, štíhle, upravené a Nina veru o seba dbala! Už dva týždne po pôrode mala svoju pôvodnú váhu. Veľa síce nepribrala, len šesť kíl, no zato schudla hneď, nie ako niektoré z ich dediny. Ninine kamarátky ostali po pôrode veru tučnejšie!

– Nezdá sa mi, že by Nina schudla kvôli cvičeniu, mám pocit, že sa trápi, – nadhodila Filka.

– Trápi? A nad čím, prosím ťa? – smiala sa Klára a rozšafne rozhodila rukami: – Milá moja, tá sa má, ako sa my dve mať nikdy nebudeme. Heňo sa o ňu aj o Marcelku dobre stará. Veď vieš, že majú krásny veľký dom, autá, chodia na dovolenky, peňazí majú tiež dosť, tak nad čím by sa mohla trápiť? – krútila hlavou.

– Asi máš pravdu, – Filka jej potichu odpovedala a pobrala sa do domu. Uvarí si bylinkový čaj, pozrie nejaký film. Do starého čajníka dala variť vodu a oči jej spočinuli na kredenci. Za sklom mala stále vyložené svadobné oznámenie. Stálo tam už celých sedem rokov! Presne odvtedy, ako jej ho Nina priniesla. Neodolala, vybrala ho spoza skla a prezerala si ho. Bolo jednoduché, biele, zdobené zlatým písmom. „Ing. Nina Masláková a Ing. Henrich Kalný vám oznamujú... .“ Ďalej už nečítala. Zaliala si bylinkový čaj a posadila sa za stôl v kuchyni. Vtedy, keď jej ho Nina priniesla, mala oči zasnené a šťastné. Nie ako teraz. Teraz ich má smutné, to iba Klára asi nevidí, že jej dcéra má akési trápenie. Akoby aj mohla, vždy bola chladná, ako tá len cepovala Ninu! Tak ju ľutovala, že v tej zime musí pláchať koberce v tom mrznúcom potoku, ale Klára nepopustila. Filka sa s ňou kvôli tomu neraz aj pochytila, no Klára vždy len mávla rukou a dookola opakovala: „Len nech sa učí, že život je večný boj, a nie rozprávka.“

Akoby Nina mohla za to, že jej mamu, ešte malinkú, opustila vlastná matka. Pred dcérou dala prednosť akémusi divnému chlapíkovi od kolotočov a malú Kláru nechala v kočíku pred kostolom. Ujali sa jej najprv cudzí ľudia, no toľko, čo malú Kláru vypiplali z plienok a naučili ju prvé krôčiky či slová, prihlásil sa zákon a Klára musela odísť do detského domova. Darmo si ju chceli nechať, prosili, vybavovali, zákon nepopustil. Nespĺňali kritériá, boli na výchovu malého dieťaťa starí. Filka sa pousmiala. Stále si pamätá, ako sa niesla Klára, keď sa po dedine roznieslo, že sa Nina bude vydávať. Chodila ako pávica! A každý jej v kútiku duše závidel. Nina sa vydávala za bohatého, úspešného muža. Čo na tom, že už raz bol ženatý.

Keď sa ženil Mišo, vtedy taká pyšná nebola. Akoby aj mohla, keď sa jej vzoprel a vybral si za ženu takú, ktorú mu mama neschválila. Vystrojila mu svadbu, ale s nevestou sa nikdy nezmierila. Možno aj preto Michal nezaváhal, keď mu v Pavlinom meste ponúkli prácu, a odišiel. Ktovie, či by Klára nezmäkla, keby mal Mišo deti? Filka si odrazu uvedomila, že sa zošerilo. Pri spomienkach čas riadne pokročil. Vstala a pozrela na hodiny: „Šesť. Najvyšší čas zahnať sliepky dovnútra.“

– Povedz, Klára, nezdá sa ti naša Nina nejaká utrápená? – opýtal sa jej manžel Vojtech, hneď ako sa vrátila od Filky. Klára zazrela:

– A čo to máte aj s Filkou? Aj tá sa ma na to pýtala. Nie je utrápená, je unudená, milý môj. Do roboty nechodí, v dome sa tiež nenadrie, tak nad čím by sa mala trápiť? – rozčuľovala sa.

– Neviem, no zdala sa mi akási smutná. Aj ten Heňo jej volal za dva týždne, čo tu bola, len zo dva, tri razy.

– A čo si myslíš, že nemá inej roboty, len večne sedieť na telefóne? Vedel predsa, že je tu, že sa nefláka, tak čo by ju kontroloval? Či vari zabúdaš, koľko má práce? – rozdrapovala sa. Ruky jej pri rozprávaní lietali ako blesky.

Vojtech krútil hlavou. Klára bola chladná stále, ale prečo sa bráni myšlienke, že by jej dcéra mohla mať nejaké trápenie? Jemu veru neušlo, že oči má Nina pohasnuté, darmo sa usmievala. Pozná ju dobre, určite sa pre niečo trápi a ich asi nechce zaťažovať.

– A neseď len tak, treba zavrieť sliepky, – Klára skôr rozkázala, ako poprosila a Vojtech vstal. Aspoň si od nej na chvíľu oddýchne a môže byť so svojimi myšlienkami sám.

– Raz neviem, čo s tou Ninou majú. Ja na nej nijaké zmeny nebadám, – zahundrala Klára a začala pripravovať večeru.

Nina sa pozrela do spätného zrkadla, Marcelka v autosedačke zaspala. Stíšila hudbu v rádiu a zamyslela sa. Marcelka, jej dievčatko! Ako vtedy Heňo zúril, keď mu Nina pyšne a radostne oznámila, že je tehotná. Vtedy bola rozčarovaná, pamätá si dobre na ten večer.

Pripravila večeru, na oslavu dala do chladničky chladiť šampanské a netrpezlivo čakala, kedy príde Heňo domov. Už v telefóne mu naznačila, že dnes večer chystá pre nich dvoch malú oslavu. Začula prichádzajúce auto a zvuk garážových dverí, otvárajúcich sa elektronicky. Rýchlo skontrolovala slávnostne prestretý stôl a zapálila sviečky v striebornom svietniku. Keď ju Heňo zbadal, usmial sa. Páčilo sa mu, že ho doma čaká mladá, krásna žena. Ninu mu kamaráti závideli. Akoby aj nie! Mala dvadsaťštyri rokov, kým on o dvadsaťpäť viac. Jej dlhé vlasy platinovej farby žiarili a odrážali sa od svetla sviečok, kým jeho vlasy časom preriedli, ale mal ich stále tmavé. Žiaden z jeho rovesníkov nemal takú tmavú farbu, každému sa vlasy striebrili, iba jemu nie. A vedel aj prečo. Bol márnomyseľný a využíval moderné výrobky zakrývajúce šedinky. Podišiel k nej, vdýchol do seba jej vôňu:

– Krásne voniaš, mačiatko, – šepol a náruživo ju pobozkal. Nina sa len placho usmiala a opätovala mu jeho bozky. Usadili sa k slávnostne prestretému stolu a vtedy sa Heňo zháčil:

– Skoro by som zabudol, v telefóne si vravela niečo o oslave. Tak, čo vlastne oslavujeme?

Nina sa zrazu dostala do pomykova, takto si scenár dnešnej malej súkromnej oslavy nepredstavovala. Mala v pláne večeru, pripíjať si šampanským a po nej mu chcela dať darček.

– Vieš, Heňko, – začala. V hrdle jej zrazu vyschlo, a ona nevedela, ako mu to má povedať. V myšlienkach si to tisíckrát opakovala, predstavovala, no teraz dostala útlm. Natiahla sa po maličkú škatuľku a podala ju Heňovi. – To je pre teba, – povedala. – Malé prekvapenie odo mňa, – dodala a dychtivo čakala, ako bude Heňo reagovať, až ho otvorí. Zamračil sa:

– Pre mňa? Veď nemám žiaden sviatok. Čo to je? – v rukách obracal škatuľku zo všetkých strán a v duchu si rýchlo premietal dátumy: „Meniny nemám, výročie sobáša, to prvé, sme mali pred trištvrte rokom, tak čo, dočerta, dnes oslavujeme?“ Netrpezlivo z nej začal šklbať ozdobný papier. Keď sa mu to konečne podarilo, očami plnými očakávania pozrel na Ninu a otvoril ju. Na ten jeho výraz Nina hádam do konca života nezabudne. Vybral z nej dve malé papučky a štítivo ich položil na stôl. – Čo to má znamenať? Načo sú mi tie papuče? – opýtal sa jej. Očami ju hypnotizoval, záblesk hnevu v nich Nine ušiel. Usmiala sa a pobozkala mu chrbát dlane.

– Heňko, zlatko, budeš otcom, – šťastne vydýchla a znovu sa usmiala, ešte sladšie.

Heňo skamenel. Odstrčil od seba papučky, akoby boli niečím nakazené, a prstom zodvihol Nine bradu. Vtedy zbadala jeho zlovestné oči.

– Ako to myslíš, že budem otcom?! Chceš mi azda povedať, že si tehotná?! – skríkol tak nahlas, až sa Nina roztriasla. Očakávala jeho radosť, nie krik a zlosť. Znovu sa pokúsila o úsmev, ale miesto neho jej vyšiel len akýsi úškľabok.

– Áno, som tehotná, už druhý mesiac. – Viac zo seba nedostala.

Heňo prudko vyskočil a zdrapol ju za ruku takou silou, až ju zodvihol zo stoličky.

– Čo si to povedala? Chceš tvrdiť, že je to azda moje?! – svoj hnev už neovládal, prudko Ninou otriasal. Bolelo to. Boleli ju jeho prudké a silné dotyky, boleli ju jeho slová.

– Je to tvoje. Snáď si nemyslíš, že... – rozplakala sa a snažila sa prehltnúť jeho urážku. Heňo sa zháčil, povolil stisk svojej ruky a znovu sa usadil. Chvíľu nemo hľadel do stropu.

– Ale ako? Veď si brala antikoncepciu, ako je to možné? – pýtal sa skôr sám seba ako jej. Aj Nina si znovu sadla, vysiakala sa do vreckovky a rukou si utrela slzy, ktoré jej prúdom tiekli po tvári.

– Asi si zabudol na ten večer po oslave tvojich narodenín. Vtedy som musela lieky vysadiť, aj som ťa upozorňovala, aby si si vzal kondóm, no ty si povedal, že s ním sa milovať nebudeš, a sľúbil si aj to, že budeš dávať pozor, – odvetila mu pomedzi plač. Nastalo trápne ticho. Heňo si premietal obraz toho večera a Nina sa umárala strachom, čo bude ďalej.

– Nedá sa už nič robiť? – opýtal sa po chvíľke a Nina ostala zarazená.

– Ako to myslíš? Vari mám ísť podľa teba na potrat!? – teraz už skríkla aj ona.

– No a? Nie som si istý, či to dieťa chcem. Koniec koncov, ja už dcéru mám, Petra je dospelá, nebude to trochu smiešne, ak vo svojich dvadsiatich troch rokoch dostane súrodenca? – oponoval jej Heňo a ju tým pomaly privádzal do zúrivosti. Áno, teraz sa ukázal vo svojom pravom sebeckom svetle. Vzdorovito otrčila bradu. Očami ho prebodávala a napriek strachu, ktorý jej búšil v srdci, sa chladne ozvala:

– Áno, ty dcéru máš, no ja nie! – vykríkla a pokračovala: – Je to aj moje dieťa a ja ho chcem! Rozumieš?! – bojovne zvolala, odhodlaná neustúpiť. Teraz sa ukázal vo svojom pravom sebeckom svetle. Vzdorovito otrčila bradu. Očami ho prebodávala a napriek strachu, ktorý jej búšil v srdci, sa chladne ozvala:

Heňo jej neodpovedal. Mlčky vstal od stola s nedotknutým jedlom. Keď stál vo dverách vedúcich z kuchyne do haly, obrátil sa:

– Rob, ako myslíš, ale nečakaj odo mňa, že sa samou radosťou z toho poseriem, – precedil pomedzi zuby a ju až striaslo, keď zbadala, aká nenávisť a pohŕdanie sa zračí v jeho očiach.

Tú noc spal Heňo v hosťovskej izbe a Nina ju celú preplakala do vankúša. Počula jeho kroky, nervózne chodil od jednej steny ku druhej. Heňo od zlosti zatínal päste. „Nie, toto som nečakal! Vôbec som nemal v pláne ďalšie dieťa!“ Ale pravda je, že keď mu ešte pred svadbou Nina povedala, že ona dieťa chce, aspoň jedno, neprotestoval. Vtedy jej dokonca rozumel, no teraz to nečakal. Prišlo to tak rýchlo, nečakane. Myslel si, že ak Nina dlhší čas neotehotnie, túžba po materstve ju prejde. Zúrivo buchol po sedačke. Otvoril barovú skrinku a nalial si koňak. Cítil, ako sa teplý mok rozlieva v jeho vnútri a to ho načas upokojilo. Sadol si. Pred očami sa mu mihla tvár Lindy. Bože, vtedy ho tak rajcovala! Beštia, vedela, ako má na neho ísť.

Oslavoval svoje narodeniny v salóniku známej reštaurácie. Medzi pozvanými hosťami boli jeho kamaráti, niektorí spolupracovníci, ale zišlo sa aj pár hviezdičiek. Heňo bol okrem iných aktivít aj majiteľom vysokonákladového týždenníka. Linda bola nová priateľka jeho spoločníka Viktora, s ktorým šéfoval menšej tlačiarni. Dlhonohá, atraktívna červenovláska. Už v počiatkoch oslavy s ním trochu koketovala, a keď pri tanci zistil, že na sebe nemá žiadne nohavičky ani tangá, vzrušil sa.

Hľadal príčinu, ako ostať s ňou osamote a dokončiť to, na čo neustále myslel. Možno k tomu pomohol aj vypitý alkohol, možno len hlúpa náhoda, ale konečne sa mu podarilo ostať s Lindou sám. Viktor sa zabával s Ninou, spolu s ostatnými sa vykrúcali na parkete a Heňo to využil. Zdrapil Lindu za ruku a viedol ju preč z miestnosti. Tá sa vôbec nebránila, naopak, len čo sa ocitli za zatvorenými dverami kancelárie prevádzkara, vrhla sa na neho a začala ho nenásytne bozkávať. Heňove ruky blúdili po jej štíhlom, ohybnom tele, až došiel tam, kam chcel. Ešte viac sa vzrušil, keď zistil, že jej lono je úplne mokré, stačí len vojsť do tejto nebeskej brány. Zavzdychal a zrazu sa strhli, za dverami počuli Viktorov hlas, ako zháňa Lindu.

Heňo vstal a nalial si ďalší pohárik. Hej, vtedy to s Lindou nedokončili, no vyrajcovala ho do krajnosti a on sa už nevedel dočkať, kedy bude doma, aby ukojil svoje chúťky. Teraz si už matne pamätá, že Nina mu vravela niečo o kondóme, ale kašľal na to. Netúžil už po ničom inom, len vojsť tam, kde ho očakáva slastný pocit. Bol dosť nadržaný, Ninu doslova ničil. Chvíľami mal pocit, že jeho tempu nestačí, no nebral na to ohľad. Musel zo seba tú bujarosť dostať von. Búšil do nej znova a znova. Stále mal pred očami Lindu a jej ryšavkasté ohanbie, oholené do rafinovaného miniatúrneho trojuholníčka.

Ráno, keď Nina po preplakanej noci konečne vstala z postele, našla v kuchyni na stole lístok s odkazom: „Prepáč, nemyslel som to zle.“

Nahnevane ho roztrhala na malé kúsočky a hodila ich do koša. Rozhodla sa. Zájde navštíviť pani Violu, možno bude mať dnes dobrý a jasný deň. Ak aj nie, to nič, Nina sa jej aj tak požaluje. Aspoň jej sa môže občas vyplakať, aj keď ju nie stále vníma, lenže jej dlane a oči sú omnoho teplejšie ako oči jej mamy. Tej sa žalovať nemohla, neverila by jej. Od počiatku bol Heňo pre mamu ako malý pánboh. Komu mohla, tomu sa chválila, akého dobrého má zaťa. Heňo to vedel a občas to aj zneužíval. Hlavne vtedy, keď chcel Ninu potrápiť.

Vyhodila smerovku a zabočila doľava. Zájde najprv k Tine, domov sa jej akosi nechce ísť. Heňo mal v telefóne divný hlas, určite zasa s niekým popíjal a ona nemá chuť na jeho hádky, v tom lepšom prípade na sex. Striasla sa. Asi si nemala znovu pripomenúť ten večer. Tina bývala na opačnom konci mesta, v bytovke, na celkom dobre lokalizovanom sídlisku. Aj ona bola vydatá, stihla to ešte počas posledného ročníka vysokej, lebo Ivanko sa hlásil na svet. Na semafore naskočila červená a Nina sa opäť zamyslela. „Ako len Tine niekedy závidím. Tú jej pohodu a aj Filipa.“

Prebrala sa na trúbenie auta stojaceho za ňou a zaradila rýchlosť. Marcelka si pošúchala rozospaté očká.

– Už sme doma? – opýtala sa a Nina pokrútila hlavou.

– Ešte nie, moja. Zájdeme najskôr ku tete Tine, dobre? – Marcelka prikývla:

– A môžem sa s Barborkou chvíľu pohrať?

– Môžeš, ale len chvíľku. Nemôžeme tam byť veľmi dlho, tatino už na nás čaká, – odpovedala jej a vtom si spomenula, že by mala zavolať rodičom. Vždy keď došla domov, zavolala im, aby sa nestrachovali. Napriek tomu, že mama bola chladná, strach predsa len mala. Bála sa, keď Nina šoférovala. Vybrala z kabelky mobil a stlačila rýchlu voľbu.

– Mami, ahoj. Hlásim ti, že už som v meste, o chvíľku som doma, – veselo jej oznamovala.

– Cesta bola dobrá? – opýtala sa mama vecne.

– V pohode. Marcelka ju celú prespala, – odpovedala a musela zastať. Stále nevedela jednou rukou držať pri uchu mobil a druhou šoférovať.

– Tak potom dobre. Nebudem ťa zdržiavať, pozdrav Heňa a nezabudni si hneď poukladať do špajze zaváraniny, – pripomínala jej.

Nina sa pousmiala: „Keby si ty len vedela, kde tvoje zaváraniny vždy skončia.“

Konečne zaparkovala pred Tininou bytovkou, vybrala Marcelku z autosedačky, prešla ku kufru a vytiahla z neho cestovnú tašku. Tina sa určite poteší. Keď ju Tina zbadala vo dverách, s nefalšovanou radosťou sa jej vrhla okolo krku.

– Nina, aká som rada, že ťa opäť vidím! – vykríkla a ešte tuhšie ju objala. Nina sa doslova vymanila z jej vrúcneho objatia a pobozkala ju na obe líca.

– Aj ja ťa rada vidím, priateľka moja. Marcelka netrpezlivo prešľapovala, pokiaľ sa k nej Tina nezohla a tiež ju objala.

– Dievčatko, ty si sa neuveriteľne zmenila. Už je z teba hotová slečna. – Pohladila ju po vláskoch a Marcelka sa usmiala. Vtedy si Tina všimla, že jej úsmev je štrbavý.

– Teta, ja som už veľká, lebo o mesiac budem mať už päť rokov a vypadol mi aj prvý zub, vidíš? – ukazovala jej dieru v ústach a Tina sa srdečne rozosmiala. Vzala Marcelku za ruku a viedla ju do izbičky k malej Barborke. Barborka mala štyri roky, s Marcelkou si výborne rozumeli a ona sa potešila. Vedela, že Marcelka sa bude s ňou hrať, nie ako Ivko. Ivan, jej starší brat, mal už deväť rokov a hry s babami neboli nič pre neho. Oveľa radšej trávil čas za počítačom.

– Marcelka, mám novú bábiku a aj domček pre bábiky, poď, ukážem ti, – povedala Barborka a Tina s úsmevom za nimi zavrela dvere. Vedela, že obe sa naplno zahĺbia do hier s bábikami a ony dve s Ninou si v pokoji môžu vychutnať kávu. Nina sa usadila na pohodlnej stoličke pri stole pre štyri osoby, väčší by sa do tejto kuchyne ani nevošiel. Veľmi dobre sa tu cítila, vlastne, z celého Tininho bytu sa Nina najradšej zdržiavala v jej kuchyni. Bola priestranná, ale nie až taká ako jej. Pôvodnú kuchynskú linku vynovili novými dvierkami v bielom prevedení a čiernou pracovnou doskou. Miesto pôvodného linolea uložili plávajúcu podlahu a starý sporák nahradili úplne novým, s elektrickou rúrou a grilom. Tina varila veľmi rada, aj vypekala, neraz sa smiala, že to na nej je aj riadne vidieť. Nina sa pousmiala, spomenula si na Tinu, keď sa stretli prvýkrát. Vtedy dostali spoločnú izbu na internáte. Tina bola taká skaderuka-skadenoha, ale zmenila sa v atraktívnu krásku. Niet divu, že sa do nej Filip zamiloval na prvý pohľad. Teraz, po rokoch, je trochu zaokrúhlenejšia, ale iba na tých správnych miestach. Hlavne prsia mala väčšie a veľmi pevné. Nina si vedľa nej pripadala ako vychrtnutá anorektička.

Tina jej podala kávu v šálke žltej farby. Nina si všimla, že na parapet pribudli nové žlté kvetináče, zelené bylinky v nich krásne kvitli.

– Vidíš, skoro by som zabudla, v predsieni ostala taška so zaváraninami, – spomenula si Nina.

– Mama ťa znovu nabalila? – podpichla ju Tina. Vedela, že je to tak. A vedela aj to, že vždy všetky zaváraniny jej Nina donesie, skôr ako príde domov. Heňo si na ne nepotrpel. Ak mal zjesť nejaký kompót, tak len výlučne jahodový alebo ananásový, prípadne aj mandarínkový. Džem uznával len pomarančový či citrónový a niečo také, ako je lečo, by do úst nedal ani za živý svet. Ak Nina nechcela mamu raniť, mlčky si ich uložila do tašky a priniesla k Tine.

– Tak ukáž. Čo dobrého si priniesla? – opýtala sa Tina a vyberala jednu fľašu zaváraniny za druhou.

Potešila sa, prečo nie, oni to pojedia. A veľmi radi. Platy majú s Filipom slušné, no vyskakovať stále nemôžu. Ešte vždy splácajú pôžičku, ktorú si zobrali na kúpu tohto starého bytu. Z toho, čo im po kúpe zvýšilo a z maličkých úspor, ktoré mali obaja ešte ako študenti, sa snažili toto ich hniezdočko pomaličky zveľadiť. Kúpeľňa však prešla úplnou rekonštrukciou. Bol tam len bojler na ohrev teplej vody, umývadlo a hrozná vaňa. Žiadna prípojka na práčku a bez nej si Tina život nevedela ani predstaviť. Po rekonštrukcii vyzerala úplne inak. Modrá dlažba a biele obklady ju opticky zväčšili, vaňu vyhodili a nahradili sprchovacím kútom. Nad umývadlom bolo veľké zrkadlo a osvetlenie prichádzalo z bodových svetiel.

– A vy ste doma len dve? Kde máte chlapov? – opýtala sa Nina. Až teraz si uvedomila, že ich neprišiel privítať ani Filip, ani Ivanko.

– Budeš sa čudovať, ale sú v telocvični, – zasmiala sa Tina a keď videla Ninin rozčarovaný pohľad, dodala: – Filipovi kolegovia zorganizovali futbal. Synovia proti otcom, – vysvetlila jej.

– Normálne sa mi nechce veriť, že tam išiel Ivko dobrovoľne, – krútila hlavou Nina a vedela aj prečo. Ivko bol od narodenia športový antitalent, Nina by povedala, že je skôr vedátorský typ. Vždy ho videla buď s encyklopédiou v ruke, alebo za počítačom.

– Predstav si, že úplne dobrovoľne, – s úsmevom odpovedala Tina. – Ale predtým sa o niečom s Filipom dohadovali, takže mám taký pocit, že to bude niečo za niečo, – znovu sa zasmiala a odložila prázdnu šálku do drezu.

Otočila sa a venovala Nine dlhší pohľad. Zmenila sa. Už to nie je tá usmievavá pocháblica ako kedysi. Teraz je vážnejšia, jej oči už nežiaria ako predtým. Štíhla je, ale nie geneticky, trápi sa a Tina jej to videla na tvári a očiach. Podišla k nej a chytila ju za ruku.

– A ty, ako? Ako si sa mala? Oddýchla si si?

Nina sa smutne usmiala.

– Akoby si nepoznala moju mamu. Celé dva týždne som počúvala iba to, aká som šťastná, že som sa tak dobre vydala, a čo by iné dali za to, keby si mohli žiť tak ako ja, a samé blá-blá-blá reči.

– A Heňo? – Tina skôr zašeptala, ako sa opýtala.

– Ten? Zavolal mi až tri razy. Aj to tretíkrát vtedy, keď som už bola na odchode, len aby sa ma opýtal, kedy prídem. Akoby sa potreboval uistiť, koľko času ešte má pre seba a... – nedopovedala, no Tina presne vedela, čo chcela povedať. Tušila, že Nina nemá až taký ideálny život po Heňovom boku, ako si to poniektorí myslia. A Ninina mama si to stopercentne myslela.

Niekedy po večeroch, keď nemohla zaspať a premýšľala o svojej priateľke, vyčítala si, že ju vlastne do toho domu poslala. Keby jej vtedy nebola dohodila brigádu u nich, všetko mohlo skončiť inak. Keby... Vtedy bola Nina šťastná, že jej Tina dohodila taký skvelý džob. Mala sa starať o domácnosť jednej rodiny. Dvakrát v týždni poupratovať, vyžehliť a raz za tri mesiace umyť okná. Pani Viola, pani domu, bola často pracovne zaneprázdnená a jej manžel takisto. Domov chodievali niekedy len spávať. Mohli si to dovoliť, ich jediná dcéra Petra mala osemnásť rokov a v takom veku jej rodičia veľmi nechýbali. Naopak, bola rada, že mohla chodiť s kamarátkami na diskotéky, do kina, či len tak, prechádzať sa po meste. Nina k nim chodievala rada, lebo to boli slušní ľudia, nerobili naschvál neporiadok, takže niekedy ani nemala veľa práce. A platili kráľovsky! Toľko, čo dostávala ona za pár návštev v ich dome, zarobil jej brat za mesiac tvrdej driny.

– Už budem musieť ísť, – povzdychla si Nina a neochotne vstávala zo stoličky.

– Škoda, dievky sa určite budú hnevať, že ich vytrhávaš z ich hry.

– Ja viem, ale naozaj už musím ísť, aj keď sa mi skutočne nechce, – povedala Nina a pozrela sa na Tinu:

– Vieš, u teba sa tak dobre cítim. Všade naokolo na mňa dýcha taká spokojnosť, ste šťastní ľudia. – Pohladila ju po líci a Tine vyšla z oka slza. Tak rada by svojej priateľke pomohla!

Mala pravdu, dievčatkám sa s hrou nechcelo končiť, ale nakoniec pristali. Nina im sľúbila, že v týždni sa ešte zastavia a ony dokončia svoju hru. Keď Nina aj s Marcelkou odišli, využila Tina voľný čas a sadla si k televízoru. Aspoň raz si pozrie nerušene správy, lebo keď sú všetci doma, pripravuje počas nich večeru. Dnes sa však bude večerať neskôr, až keď sa vrátia športovci. Zrazu strnula a dala hlasitosť silnejšie.

– Našiel ho záhradník, ktorý prišiel poliať trávnik. Podnikateľ po príchode prvej pomoci nejavil žiadne známky života, a tak prídu na rad aj vyšetrovatelia. Nie je totiž isté, či ide o náhodné úmrtie, nevylučuje sa ani samovražda. Inž... – hlas moderátorky televíznych novín zanikal. Tina ho už nevnímala.

„To snáď nie je pravda! Nie, tomu nemôžem uveriť!“ Chcela vstať a ísť zatelefonovať, no nemohla. Nohy jej zdreveneli a ona nehybne ostala sedieť na sedačke. V hlave jej dookola vírila jedna otázka: „Prečo?“

V izbe luxusného zariadenia pre seniorov bolo rušno. Sestrička Biba sa snažila upokojiť pani Violu. Tá len sedela na posteli, meravými očami hľadela do prázdna a telom sa kývala zo strany na stranu. Ešte ráno a aj pri obede bola Viola v poriadku. Biba ju videla ísť z rannej omše s modlitebnou knižkou v ruke, v družnom rozhovore s Reginou. Bolo jej divné, že sa Viola vybrala na omšu, nechodievala často do ich kaplnky. Pri obede dokonca žartovala s Milošom, pánom z druhého poschodia ich zariadenia. Viola ho naťahovala, či si s ňou dnes zakrepčí, a Miloš sa dušoval, že taká vytancovaná, ako bude dnes, ešte nebola.

Na večeru si Viola vypýtala pri obede balíček. Ten dostávali tí, ktorí vopred nahlásili, že na večeru neprídu. Robili tak aj ostatní, hlavne v nedeľu. Vtedy je návštevný deň a mnohým sa nechcelo odchádzať od detí či vnúčat. Viola sa však tešila na film. Tak ako ostatní, aj ona mala v izbe televízor s káblovou televíziou a na nejakom programe mali dávať Niekto to rád horúce. Bol to Violin obľúbený film, preto sa rozhodla navečerať sa v izbe.

O ôsmej sa mala začať diskotéka pre obyvateľov tohto súkromného zariadenia. Hilda bývala v tomto zariadení už tretí rok. Keď jej deti oznámili, že jej našli ubytovanie v súkromnom opatrovateľskom zariadení pre seniorov, rozplakala sa. Prišlo jej ľúto, že sa jej vlastné deti rozhodli takto zbaviť. Vysvetľovali jej, že je to len a len pre jej dobro. Opakovali to neustále dookola, až ju raz zlomili a pristúpila na to, že si zariadenie obzrie. Pamätá si to ako dnes. Vystúpila z auta a pred ňou sa týčili tri trojpodlažné budovy. Každá mala veľké okná, tie na prvom podlaží mali terasu, na druhom balkón a tretie podlažie bolo podkrovné, ale bohato zásobené oknami. V ústrety jej vyšla sestra Biba a spolu s ňou a jej deťmi sa vybrali do izby, v ktorej mala Hilda bývať. Hilda už o opatrovateľských zariadeniach počula veľa, neočakávala preto nič svetoborné, no keď Biba otvorila dvere, Hilde sa zastavil dych. Izba bola veľká, s pohodlnou posteľou a pekným novým nábytkom. Určite bol robený na mieru. Mala tam televízor, rádio, samostatné WC so sprchou, nechýbala ani chladnička. Keď zistila, že k izbe patrí aj balkón, začala tuho premýšľať. Pri prechádzke v parku s veľkou záhradou sa usadila na lavičke.

– Asi sa budete čudovať, no mne sa tu páči, – prehovorila.

Hneď na ďalší týždeň sa sťahovala. A keď zistila, že tu majú okrem spoločenskej miestnosti s kozubom a jedálne aj knižnicu, jej radosť nemala konca. Od času jej nasťahovania sa niečo pomenilo, niečo ostalo po starom. Tak ako aj diskotéka vždy v druhú nedeľu v mesiaci. Aj dnes sa na ňu tešila. Po večeri sa pripravovala v izbe. Vlasy si vyčesala a chcela si ich zopnúť do hrebeňa, no akosi jej to nešlo. Nie a nie sa správne učesať. Rozhodla sa, že poprosí pani Violu, je mladšia, určite má aj ruky šikovnejšie. Pozrela na hodinky a uistila sa, či sa už skončil film, lebo všetci vedeli, že vtedy Violu neslobodno rušiť. Zišla o poschodie nižšie a započúvala sa. Za dverami bolo ticho. Jemne zaklopala. Najprv sa neozvalo nič. Skúsila ešte raz, silnejšie. Vtedy začula akýsi škrek. Prekvapilo ju to, v srdci pocítila strach, ale odhodlala sa dvere otvoriť. Vošla dnu a pre istotu zaklopala ešte raz na zárubňu. Keď zočila pani Violu, skamenela. Tá sa na ňu dívala neprítomným pohľadom, kútiky úst mala ovisnuté, vlasy mala rozčechrané a kývala sa zo strany na stranu. Rýchlo stlačila gombík signalizačného zariadenia na privolanie lekárskej pomoci. Sestre Bibe, ktorá hneď dobehla, sa naskytol presne ten istý obraz ako Hilde.

– Dostala záchvat, zabehnite po lekára, – pošepla jej a snažila sa upokojiť Violu, ktorá sa odrazu začala metať. Lekár jej pichol injekciu na upokojenie a Biba ju uložila do postele. Rozhodla sa, že počká u Violy, kým sa úplne neupokojí a nezaspí. Viola tíško dýchala. Zdalo sa, že zaspáva. Odrazu začala metať hlavou po vankúši, na čelo jej vystúpil pot a bľabotala:

– Už bude dobre, Ninočka, nebudeš sa trápiť. Už bude dobre, uľaví sa ti, tak ako aj mne.

Biba jej utrela spotené čelo. Viola sa znovu upokojila a zaspala. Potichu vyšla z jej izby von.

– Sestrička, ako je pani Viole, už lepšie? – pýtala sa Hilda, stála na chodbe a Biba prikývla:

– Už spí, ale zasa blúznila o Nine.

Pani Viola bola hosťom vo vlastnom zariadení. Vlastne odvtedy, čo mala prvý záchvat, sa už veľmi práce v zariadení nezúčastňovala a v poslednom roku skoro vôbec. Personál bol vysoko kvalifikovaný, bolo na nich spoľahnutie a všetci vedeli aj to, že ak by vznikli vážne problémy, môžu sa obrátiť na jej manžela. On prišiel na tú myšlienku postaviť akúsi malú usadlosť s tromi trojpodlažnými domčekmi pre seniorov. Po čase, keď ich zariadenie chcelo obývať viac starších ľudí, pristavil ďalšie tri domčeky, v ktorých boli na každom podlaží tri byty. Obsahovali väčšinou izby dvojposteľové, no našlo sa tu zopár aj trojposteľových, či jednoposteľových. Viola mala pre seba bunku spojenú z dvoch dvojposteľových izieb; bol to taký menší bytík s primerane veľkou vlastnou terasou. S domom, v ktorom predtým bývala, sa to nedalo porovnať, no ona bola spokojná. Tu našla svoj pokoj. Jej návštevy sa neznačili do knihy hostí, nemuseli sa ohlasovať, išli priamo k Viole. Nikto z obyvateľov presne nevedel, kedy má Viola návštevu, prípadne koho. O Nine už počuli viackrát, ale nikdy ju nevideli. Viola nebola z tých, ktorí sa svojimi návštevami radi popýšili.

Nina sa usmiala, Marcelka sa nespokojne vrtela v autosedačke.

– O chvíľočku už budeme doma, – prihovorila sa jej.

Naozaj, už len prejsť posledných pár metrov a vstúpi do zóny so súkromnými vilami. Nikdy sa nedozvedela, prečo sa táto zóna nazýva Pri Kamzíkoch a, pravdupovediac, ani ju to veľmi nezaujímalo. Už vtedy, keď sem prišla prvýkrát, vedela, že v tejto zóne bývajú, až na zopár výnimiek, samí bohatí ľudia. Veď to aj hneď pocítila, tu nepanovali vrelé susedské vzťahy, hoci aj cez plot, ako to bolo u nich doma. Každá vila bola často ako bez života, za vysokými múrmi nebolo vidieť obyvateľov domu, len ich sem-tam začuť, ak niečo oslavovali na záhrade. Aj dom, v ktorom bývali Nina s Heňom, mal vysoký múr, obrastený síce brečtanom, no niekedy sa v ňom cítila ako vo väzení. Nevedela si zvyknúť, že okrem Marcelky a Heňa tu skoro nikdy nikoho nevidí. Chýbal jej kontakt s okolitým svetom.

– Tak, už sme doma, – povedala Nina Marcelke, keď zabočila na cestu vedúcu k ich domu. Zháčila sa, zbadala blikanie majákov a veľa ľudí.

„Čo sa tu deje?“ Spomalila a zistila, že pred ich domom stojí sanitka, dve policajné autá a motá sa tu odrazu akosi veľa ľudí. Keď zbadali, že Nina odstavuje auto, zopár z nich zbystrilo pozornosť. Vystúpila a rozpačito sa dívala na chaos pred ňou. Ani sa nestačila nadýchnuť, pristúpil k nej mladý muž v koženej bunde.

– Ste pani Nina Kalná? – opýtal sa a ona prikývla.

Muž viac nepovedal, len si vzdychol.

Tina ešte stále sedela v nemom úžase na sedačke. Mala by ísť za Ninou, alebo jej aspoň zavolať. Konečne! V zámke zaštrkotali kľúče, znak toho, že sa vracajú Filip s Ivkom. Okamžite vstala:

– Ahojte. Tak, ako bolo? – snažila sa pôsobiť veselo. Ivko o tom nemusí vedieť a s Filipom sa porozpráva neskôr. Ivko s uľahčením hodil športový vak na podlahu:

– Som zničený, – vzdychol. – Ale vyhrali sme! – zvolal s úsmevom.

Potešila sa, aj ju občas mrzelo, že Ivko väčšinou sedí za počítačom miesto toho, aby behal niekde po vonku s kamarátmi.

– Naozaj? Tak ste potom dobrí, alebo otcovia už starí?  – podpichla Filipa. Ten sa len pousmial:

– Asi naozaj starneme, ale vyhrali nad nami len o jeden gól, – vysvetľoval.

Ivko sa hneď vrhol do kuchyne:

– Bude už večera? Som veľmi hladný. Tina ho pohladila po vlasoch:

– O chvíľočku. Choď sa umyť a prezliecť.

Keď odišiel, využila chvíľku samoty a povedala Filipovi o Nininej návšteve a aj o tom, čo sa dozvedela z televíznych novín. Filip ohromene pozeral:

– Myslíš to vážne? Rozumela si dobre? Vieš, je to dosť závažná správa. Nezmýlila si sa?

Tina sa najprv nahnevala, no hneď na to zabudla.

– Jasné, že som počula dobre, ešte teraz mám z toho zimomriavky.

Filip si vzdychol a rýchlym pohybom si prehrabol vlasy.

– To je zlé, to je zlé, – opakoval.

– Čo myslíš, nemala by som ísť za ňou? Je sama, iba s Marcelkou, – nadhodila a Filip prikývol:

– Choď. Určite ťa bude potrebovať. Nina je síce silná žena, no nemôžeš vedieť, ako bude reagovať. Určite jej padne dobre, ak sa bude mať o koho oprieť.

Prikývla:

– Máš pravdu, hneď ako vám dám večeru, pôjdem.

– Neblázni. Večeru viem dať deťom aj ja. Vezmi si auto a choď za ňou, dobre? – pohladil ju po chrbte a Tina cítila, že v túto chvíľu pri sebe silno držia. Nie, nemali medzi sebou žiadne problémy, ale boli situácie, keď jedným dotykom si dali najavo, že sa kedykoľvek môžu na seba spoľahnúť. Filip bol veľmi chápavý človek a Tina to vedela.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

NINA

1.

VIOLA

PETRA

NINA

PETRA

VIOLA