Matti Rönkä TAPPAJAN NÄKÖINEN MIES

Copyright © 2009 by Matti Rönkä

Published in agreement with Stilton Literary Agency

Translation © 2010 by Peter Kerlik

Jacket design © 2010 by 3H creative studio

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2652-4

Autorov úvod k slovenskému prekladu

V Rusku – potom v Sovietskom zväze a dnes opäť v Rusku – vždy žili Fíni a im príbuzné národy.

Karelci sú samostatný národ a obývajú oblasti na východ od fínskej hranice. Ich východnými susedmi sú Ižorci. Po občianskej vojne vo Fínsku v roku 1918 ušlo veľa porazených, čiže červených, do Ruska. V čase krízy vycestovalo do Sovietskeho zväzu aj veľa Fínov v nádeji, že tu vytvoria raj pre robotníkov. Dokonca boli medzi nimi aj tisícky sklamaných fínskych vysťahovalcov z USA a Kanady.

Oblasť Ižorska tvorí úzky pás na severovýchod od Petrohradu, siahajúci od mesta až po Fínsky záliv. Túto oblasť obývajú Fíni od 17. až do 18. storočia. Preto v tejto oblasti vrátane Petrohradu vzniklo fínske Ižorsko s asi dvestotisíc obyvateľmi, kde sa hovorilo po fínsky, spievali sa fínske piesne, nechodilo sa do pravoslávneho, ale do luteránskeho kostola.

Počas jestvovania Sovietskeho zväzu tu postihol Fínov rovnaký osud ako ostatné národnostné menšiny. V období stalinských čistiek ich odsudzovali do pracovných táborov, rodiny rozbíjali a ľudí presídľovali ďaleko do vnútrozemia Ruska.

Druhá svetová vojna priniesla do života Ižorcov ďalšie trpkosti. Nemecko obsadilo Ižorsko a väčšinu tamojších obyvateľov presídlili do Fínska. Ižorci tu pracovali na farmách a v továrňach, uzavrelo sa mnoho manželstiev s Fínmi, osirotené deti sa dostali na adopciu... Ižorci, ktorí bojovali v radoch sovietskej armády a dostali sa do fínskeho zajatia, boli presunutí do radov fínskej armády, aby bojovali vo zvláštnom Kmeňovom batalióne. Potichu im sľúbili, že budú mať zaistenú budúcnosť vo Veľkom Fínsku.

Ale Fínsko vojnu so Sovietskym zväzom prehralo a mierové podmienky boli kruté. Všetci sovietski občania museli byť z Fínska neodkladne presunutí do Sovietskeho zväzu. Asi 60 000 Ižorcov napchali do železničných vagónov a previezli cez hranice na východ. Boli medzi nimi desiatky detí, ktoré si adoptovali fínske rodiny. Niektorí zostali na základe falošných dokumentov alebo ušli do Švédska.

V Sovietskom zväze čakal Ižorcov krutý osud. Rozmiestnili ich po celej krajine, ale postupne sa vrátili bližšie k svojim domovom.

Mnohí sa usídlili v ruskej Karélii, niektorí v Estónsku a ďalší v Ižorsku.

Keď sa Sovietsky zväz rozpadol, vtedajší fínsky prezident Mauno Koivisto oznámil, že ižorskí Fíni majú právo vrátiť sa – môžu sa presťahovať do Fínska a dostať fínske občianstvo. Túto možnosť využilo asi 30 000 Ižorcov.

Mnohí však už nemali nijaký kontakt so súčasným Fínskom, dokonca ani neovládali tamojší jazyk.

Po počiatočnom nadšení bolo Fínsko i navrátilci postavení pred problémy spojené s prisťahovalectvom: nezamestnanosťou a diskrimináciou. Prevládla nedôvera, nastalo sklamanie.

Hlavný hrdina tejto knihy Viktor Gornostajev sa narodil a vyrástol v Sovietskom zväze. Po otcovi je ižorský Fín, rodina z matkinej strany zase ušla do Sovietskeho zväzu po fínskej občianskej vojne. Viktor prišiel do Fínska a prijal staré rodové meno Kärppä (kärppä – po rusky gornostaj, po slovensky hranostaj).

Matti Rönkä

PAKILA, HELSINKI

Žena povedala svoje meno k obrazu v zrkadle: „Sirje.“

Preháňala pohyby úst, akoby to hovorila hluchému, potom si viac nakrémovala pery a opäť nimi cvičila, striedavo ich špúlila a rozťahovala.

Bola to tmavá, pomerne pekná žena. Keď ju stretli muži, uvažovali, či ju majú oslovovať slečna alebo pani, hoci už bola v takom veku, že čítala obrázkový časopis pre ženy v domácnosti.

Ešte si hrebeňom neporiadne prečesala hebké polodlhé vlasy, po stom potiahnutí hrebeňom bola spokojná, a ukryla ich pod tenkú zelenú bavlnenú šatku. Kabát si zapla až po krk, váhu tela preniesla na prsty, potom na opätky čižiem, opäť na prsty. V rovnakom rytme cvakala uzáverom kabelky, otvoriť, zatvoriť.

Potom si vzdychla, zľahka, nie vyčítavo, pozatláčala si rukavice postupne medzi prstami a vyšla. Pri dverách ešte nazrela do zrkadla, nie inam, po predsieni alebo po byte. Nezastala načúvať, keď jej ucho postupne zachytilo hlboké údery hodín a bzučanie chladničky v kuchyni.

Nie, len sa usmiala do zrkadla, trochu zošikma ako na vlastnom vtipe, alebo pri dobrom pocite z malého tajomstva.

Starostlivo zatvorila dvere a zamkla ich, zacítila rozdiel medzi suchým vzduchom z ústredného kúrenia v dome a vlhkým chladným vzduchom, ktorý prenikal zvonka, a po snehu, ktorý jej vržďal pod čižmami, vykročila z dvora na ulicu.

KESÄLAHTI

Jura mal ľahkú robotu. Musel strážiť, len strážiť. Tak mu prikázal Karpov a on sľúbil, že to bude robiť. Práca bola možno až priveľmi jednoduchá. Dokonca aj Jura by potreboval niečo náročnejšie.

Pracovnú búdku dovliekli do priemyselnej haly, urobili z nej kanceláriu a v nej musel Jura sedieť – sedieť, piť čaj z termosky a jesť chlieb, mäso z konzervy a čokoládu.

A fajčiť môže, koľko chce, len nech nepodpáli budovu, zarehotal sa Karpov. Čudný šéf. Zavše pri reči zavtipkoval so smiechom po fínsky – čomu Jura, prirodzene, nerozumel – a aj po rusky táral nezmysly a smial sa nadmieru a čudne. Okrem toho táto hala je samý plech a betón, ako by mohla vyhorieť?

„Keby sa niečo stalo, zavoláš mi, Jura. Ale nezabudni strážiť, strážiť celý čas, vo dne, v noci i večer.“

Karpov opakoval donekonečna to isté, až to Juru takmer unavilo: „Hej, hej, dobre, dobre...“

Jasné, že Jura zaspal. A keď sa zobudil, vedel, že už je veľmi zle. Dnu sa tlačil mrazivý vzduch, chladil mu ospalú pokožku.

Dvere do haly boli otvorené. Jura bol schopný uvažovať, aj keď sa mu myseľ hýbala otupene ako prevodovka nákladiaka nasilu prebudená v snehu, koliesko za kolieskom miešajúc stuhnutý olej, aby zvláčnel. Je olej amorfná vec? Juru pobavila táto myšlienka, ktorá bola jeho poslednou, čudoval sa, že pozná také slovo.

Jura vôbec nesníval o kariére kozmonauta či učiteľa, ani o tom, že bude rušňovodičom alebo úspešným zločincom. Ostatní boli vždy rýchlejší, silnejší a bystrejší, a Jura to dobre vedel. Bol spokojný, keď si dostatočne naplnil brucho a hlavu, k tomu zavše nejakú ženu a prikrývku, a vankúš na noc v nejakej teplej miestnosti. A Karpov sa za posledné roky oňho staral celkom slušne, Jura nemal veľké ašpirácie do budúcnosti.

Myslel si však, že bude žiť dlhšie než dvadsaťšesť rokov. Teraz to vyzeralo zle, veľmi zle. Meter od neho stál muž, veľký muž v modrej vetrovke značky Adidas, na hlave mal vlnenú čiapku a rukou pevne mieril na Juru. V ruke, päťdesiat centimetrov od Jurovho čela, držal čiernu pištoľ.

TALLINN

Miestnosť bola čistá, priestranná a jasne osvetlená, hoci pôvodne ju postavili ako sklad alebo opraváreň či dielňu. Steny mala zoškrabané, vyhladené a potom natreté na bielo, sivé oceľové police boli účelne rozmiestnené a čistá betónová podlaha bezchybne klesala k odpadom.

Za stolmi s mela mínovým povrchom pracovali piati muži v bielych plášťoch a jedna žena. Vážili a sypali biely prášok do vrecúšok, uzatvárali švíky a balili do alumíniovej fólie. Pracovali ako za bežiacim pásom, postupne, mlčky a efektívne.

Uprostred miestnosti sa prechádzal až príliš vzpriamene muž a rozdával pokyny a rozkazy. „Odneste tie škatule s mobilmi tam, chlapci, vyčistite tie balíky a buďte, buďte čertovsky opatrní s tým práškom.“

Muž nebol mladý ani veľký, ani hlas nemal silný, ale bol zvyknutý rozkazovať – a chcel rozkazovať.

A jeho zamestnanci ho radi poslúchali. Vedeli, že vedúci je inteligentný, múdry a dokonca šikovný. Vedúci bol doteraz dokonca dôveryhodný, čo je v tejto brandži zriedkavé. Mnohí kumpánom vypaľovali rybník a podvádzali ich, mnohí veľmi zle a hlúpo riskovali...

Nie však vedúci. Obchodoval tak so ženami, farebnými kovmi a zbraňami, ako aj s pasmi a vízami. Vždy išlo o obchod, biznis, a tovar bol len na predaj, nezabúdal zdôrazniť. Vlastná žena, vlastné pištole a vlastné papiere boli len pre vlastnú potrebu. Drogy nikdy neskúsil, ani si nevšimol, že by sa nad tým čudoval.

Zavše si povzdychol, že čistejšie by bolo ulúpiť peniaze alebo ukradnúť potrebný tovar. Ale mohli mu byť ukradnuté ženy s bičíkmi, hormóny, čo nafúkajú svaly, či drogy, ktoré ovládnu myseľ, tie veľmi nemal rád. Peniaze aj tak prichádzali v hojnom množstve, celkom iné sumy ako z malých krádeží.

Doprava, balenie a skladovanie, všetka logistika od Afganistanu cez Rusko a ďalej do estónskeho Tallinna a odtiaľ do Fínska, celá namazaná reťaz sa krútila plynulo a bez škrípania. A ópium z makových polí sa rafinovalo na čistý a dobrý heroín. Malý muž s rovnou chrbticou bol hrdý na svoje podnikanie.

SORTAVALA

Anna Gornostajevová skúsila prstom hlinu pod kvetmi a poliala muškáty. Potichu si hovorila, hoci inak nahlas ironizovala, že ústa sú potrebné len na jedenie. Nemala však iných poslucháčov okrem kvetov a fotografií, v tomto starom dome nebola ani mačka, ani pes a našťastie ani myš.

Upravila záclony a rukou vyhladila nepokrčené vyšívané obrusy, uvažovala, či nevyprášiť koberce, ale vedela, že na nich nebolo čo prášiť. Aj tak by som mala poupratovať, pomyslela si, život si vyžaduje pravidelnosť, rytmus, ktorý treba dodržiavať.

Z veľkého, vždy teplého hrnca na sporáku nabrala horúcu vodu, rozriedila ju studenou z vedra, navlhčila handru, z ktorej ostal už len kúsok, a začala utierať neexistujúci prach z fotografií na komode.

„Nílo, Nikolaj, Koľočka,“ vzala manželovu fotografiu. „Prečo sa mi tlačíš do snov, drž sa od nich bokom,“ vyčítala mu láskavo a položila fotografiu späť na komodu. Muž na fotografii mal rovný nos a čistú tvár aj bez retušovania. A oči, tie si Aňuška pamätá aj bez fotografie, a najmä tie, oči nevinného lesného dravca.

A tie isté oči sa opakovali na fotkách synov, aj tých fotografovali v armáde. Tie isté lesklé štítky šiltoviek a rovnaká škrobenosť hrubej látky uniforiem, hoci z rozličných desaťročí. Hrude im zdobili vyznamenania a uznania za výkon. Otec ich mal najdlhší rad a všetci mali medaily s hviezdami na slávnostnej červeni, aj keď boli fotografie čiernobiele.

Anna Gornostajevová sa nesťažovala, v tomto veku si už zvykla byť sama, dokonca bola šťastná, aj keď ju prekvapila a vystrašila čudná bolesť v hrudi či slabosť. Ale teraz bola ohromená a nepokojná, a nevedela prečo.

Chlapci jej zvyčajne zatelefonovali a robili si starosti. „Nerúb to drevo sama, nelez na rebrík, a prečo by si, preboha, nemohla kúriť elektrickými radiátormi?“ Vlastnú matku usmerňovali a radili jej ako decku. Iste to mysleli dobre, ale človek, ktorý ostal pri zmysloch počas vojny a po tom, čo videl neskôr, ich nemohol brať vážne. Aňuška sa usmiala.

Ale dúfam, že sa chlapcom nestalo nič zlé, robila si starosti. Alexejovi by sa tam v Moskve malo dariť, veď má dobrú ženu a už veľkého syna, i robotu poriadnu. Viktor je zas odmalička zvyknutý postarať sa o seba. Iste, Fínsko je cudzia krajina, ale Viktor tam chcel ísť, dostal sa tam a vždy uisťuje, že všetko ide dobre.

Nerob si zbytočné starosti, prikázala si Anna. Zbytočne smútiť za rozliatym mliekom. A ak sa mlieko rozleje, zajtra dá krava nové...  Na um jej začali prichádzať príslovia jedno za druhým, až musela zastaviť rozbehnutú myseľ. Nahlas si prikázala, prestaň sa plašiť.

Pustila sa do utierania Viktorových cien: malých lesklých pohárov, lyžičiek a okrúhlych medailí na šnúrkach. Zabolelo ju v ľavej ruke. Asi som spala v zlej polohe, alebo som si ju natiahla, uvažovala Anna Gornostajevová.

JEDEN

Všimol som si ho už zďaleka. Vykračoval si krátkymi krokmi priamočiaro k mojej kancelárii ako orientačný bežec, ktorého najbližším kontrolným bodom má byť roh môjho stola. Zložil som si z neho nohy, pretrel si oči a pokúšal sa sledovať tmavú postavu bez tieňa. Námestie Hakaniemi bolo v proti svetle jasné. Slnko svietilo ponad neho, ten pohľad pripomínal bledú fotku z domáceho albumu – „tu sme na jednom námestí v Agadire“.

Mnohí moji zamestnávatelia najprv zaváhali na rohu námestia alebo v úzkom parčíku – piesok, niekoľko lavičiek a strom – a potom zamierili do mojej kancelárie. Na hlave mali kožušinové čiapky, na sebe tmavé zimníky a potrebovali pomoc pri žiadosti o občianstvo a zdôvodnení podpory na bývanie. Ja im pomôžem.

Alebo to boli fínski stavitelia, šoféri či mechanici, ktorých manželkám o pätnásť rokov mladším sa zunovali väzenia z červených tehál v Järvenpää. Irina či Nataša schytili deti a ušli za príbuznými do okresu Verchojanski. Ja som pátral po utečencoch.

Niektorí moji platcovia zabočili bez zaváhania do ulice Viherniemi na meďákoch alebo bavorákoch. Auto nechali na zákaze zastavenia a dievčatá v kožených sukniach nechali strážiť Opla. Boli to biznismeni, ktorým dovážaný „živý ženský tovar“ zadržali, vyhostili alebo vzali pod ochranu. Zavše potrebovali pomoc kuriéra alebo spoľahlivého muža, aby ručil za podmienky obchodu. Ja mám úprimnú tvár.

Ale tento zákazník bol akýsi iný. Nestihol som viac špekulovať a už bol dnu, nezaklopal, len cez dva schodíky vstúpil rovno do mojej kancelárie.

„Viktor Kärppä...“

Nedokončil vetu, chýbal v nej otáznik a ostala trčať v suchom vzduchu.

„To som ja.“

Prikývol som a pokúšal som sa byť vecný a rešpektovaný. Muž bol oblečený čisto, ale bezvýrazne: tmavosivé rovné nohavice, také čierne vychádzkové topánky, o ktorých v novinách píšu, že sú primerané, voskovaný kabát, ktorý sotva zažil morský vietor. Šiltovku a rukavice držal poskladané v jednej ruke, aktovku podobnú šanónu oprel o stoličku a vlastné nohy. Dôstojník v. v., ale z akej armády? Podnikateľ na dovolenke? Advokát podnikateľského zväzu, alebo kontrolór z mestského úradu?

S nádejou som odhadoval, že je to zákazník. Usiloval som sa prísť čo najmenej do kontaktu so spoločnosťou. Z úradníkov som mal do činenia len s políciou, a obyčajný policajt by neprišiel sám. Na člena tajnej polície bol pristarý a na ulici nebolo vidieť základnú verziu Volkswagenu Golf.

„Aarne Larsson,“ predstavil sa. „Dozvedel som sa, že sa venujete zvláštnym úlohám.“

Aj hlas mal suchý. Škrípal zo suchého hrdla ako zmrznutý sneh pod lyžami. A sama veta natoľko zodpovedala skutočnosti, že som nezačal spresňovať.

„Mám problém, alebo žalostnú situáciu... áno, slovom, stratila sa mi žena.“

Larsson pohľadom skúmal moju pracovňu. Zavadil na polici o Stručné dejiny Fínska a červené chrbty Brány do vedy, zväzky V a VI. V duchu som ľutoval, že som vrátil do knižnice prvý zväzok autobiografie básnika Penttiho Saarikoskiho. Vyzeralo by to intelektuálne, keby ležala pohodená na stole.

„Možno by ste mi mohli pomôcť...  cez vaše kontakty. Moja žena je totiž rodená Estónka. Prisťahovala sa do Fínska až začiatkom deväťdesiatych rokov,“ vysvetľoval zdĺhavo, ale plynulo.

„Podľa mojich informácií máte rozsiahlu sieť medzi prisťahovalcami z bývalého Sovietskeho zväzu,“ formuloval a upínal sivý pohľad do mojich očí. Nevedel som, či ma tým obviňuje, alebo prosí, a tak som mlčal.

Larsson sedel na tej lepšej stoličke pre zákazníkov. Skoré jarné slnko svietilo na linoleum na dlážke a obnažovalo škvrny, ktoré sa nepodarilo vyčistiť. Predošlým nájomníkom bola miestna pobočka odborov a ja som odkúpil tajomníkov stôl a skrine na spisy, uvedomujúc si, že vytlačili do podlahy večné diery. Navyše som dostal aj iné úradnícko-archeologické pozostatky. Stovky návštevníkov šúchali topánkami po tom istom mieste na podlahe a zanechali naveky čierne šmuhy.

Pokúšal som sa opätovať Larssonov pohľad, úprimne a bez výrazu, a čakal som. V tichu bolo počuť tikanie čínskeho budíka na písacom stole. V rádiu poslušne čítali správy o počasí pre pobrežnú oblasť. Keď sa dostali ku Gótsku, ozval som sa.

„Možno by sme to mohli urobiť tak, že mi poviete základné údaje. Potom uvidíme, či vám môžem pomôcť. Prirodzene, všetko ostane dôverné. Tie informácie nepoužijem nikde, aj keby ste sa nestali mojím zákazníkom,“ vyratúval som a otvoril poznámkový blok.

„Pripravil som papier o udalosti a jej pozadí,“ takmer ma prerušil Larsson. Už vopred sa považoval za pána situácie. Cvaknutím otvoril aktovku a podal mi čisto vytlačený list papiera zasunutý v priehľadnom plastovom obale.

„Verím, že je tam dosť vyčerpávajúcich údajov,“ povedal a aj sám si vytiahol okuliare.

Pozorne som čítal vyrovnané riadky. Larsson nebol účtovník; mal knižný antikvariát v Töölö na ulici Stenbäckinkatu. „Tam neďaleko sídla telovýchovného zväzu... aha, za vašich čias už nefungoval...“

„Občas som si tam zašiel zaplávať,“ stihol som povedať.

„Špecializujem sa na historickú literatúru, politické hnutia. Teda nepredávam veľmi prózu alebo ostatnú fiktívnu súčasnú literatúru,“ pokračoval Larsson stroho, spresnil to, akoby mi zo sietnice čítal, na ktorom mieste papiera som. Neznelo to priamo sarkasticky alebo znevažujúco, ale bolo jasné, že si váži fakty, nie fikciu.

Z rokov narodenia som vyrátal, že Larsson má vyše šesťdesiat a stratená manželka Sirje, ktorej meno som teraz uvidel po prvýkrát, má tridsaťpäť rokov. Manželmi sú šesť rokov, deti nemajú. Larsson už raz bol ženatý, ale manželstvo sa skončilo rozvodom. Jeho bývalá žena s chlapcom gymnazistom bývajú v Lahti.

Larsson svedomito napísal svoju domácu adresu. Spomenul som si na názov ulice a podľa čísla som usúdil, že býva v rodinnom dome v Pakile. V zozname bola spomenutá aj chata v Asikkale a vymenovaní nemnohí príbuzní a obchodné vzťahy. Papier bol hotový čistopis poznámok, ktoré som bol pripravený urobiť sám.

Larsson sa sklonil a vytiahol z aktovky ešte bielu obálku, z nej fotografiu, a prvý raz vyzeral trochu rozpačito.„To je Sirje, minulý rok...“

Vzal som fotku. Tmavá žena hľadela rovno do kamery. Vietor jej rozvial vlasy priamo pred tvár a ona si ich práve odsúvala z líc. Ústa sa napoly smiali. V pozadí bol morský breh, kamene a príboj. Sirje mala príjemnú tvár, tmavé oči a jej pohľad sa akosi skláňal dole, skôr pokorne než sebavedomo a nehanebne.

Prekvapilo ma čosi minulé, pretláčalo sa cez moje sústredenie a bodalo mi myseľ ostrými pocitmi. Borovicové ihličie na chodníku ladožského ostrova, sivý piesok na pobreží, bosé nohy dievčat – všetko je čerstvé a presné, celkom akoby sa zrazu roztopilo po mraze citov a pocitov. Pokúsil som sa potlačiť spomienky, ešte kým sa stihnú zmeniť na presné, vykryštalizujú sa do jednej a potom nájdu koordináty v mojej mysli, a v hrudi by sa rozhostil smútok. Prikázal som si vrátiť sa k Sirjinej fotke a k Aarnemu Larssonovi.

„Šarmantná žena.“

Larsson ma prekvapil rozpačito spokojným výzorom. Položil som fotku na stôl a opäť som sa začítal do papiera, ktorý napísal.

„Kedy sa vaša manželka stratila a kedy ste si to všimli? Teda, vyskytla sa nejaká situácia, pri ktorej zmizla? A spojili ste sa s políciou?“

„Sirje sa stratila šiesteho januára. Bol som v obchode. Odišla z domu niekedy cez deň, nič nepovedala ani neoznámila. Nevzala si so sebou nič zvláštne. Čakal som do večera, vypytoval som sa známych, volal som do Tallinna jej príbuzným a potom som to oznámil na polícii. Nijaké informácie o Sirje sa nenašli, nikto ju nevidel. Ani v hoteli, ani na hraniciach, ani na lodiach, ani na letisku. Nikde ani stopa.“

Larsson vysvetľoval, akoby si rozprávanie vopred pripravil. Sedel pokojne, vzpriamene, len hlas mu akosi klesol.

„Potom sa polícia rozhodla zastaviť vyšetrovanie. Hovoril som s nimi, žiadal, aby pokračovali, ale oni sa len uškŕňali. Dali mi najavo, že nejaká estónska pobehlica ich veľmi nezaujíma. Nepovedali to nahlas, ale mysleli si to.“

„Nech sa zločinci dostanú zo šlamastiky sami. To si myslia. Ale ja viem, že Sirje sa do ničoho podozrivého nezaplietla. Preto som prišiel za vami. Dúfam, že ju nájdete.“

Larsson zbadal, ako z papiera čítam osobné údaje Sirje. Preskočil som ich pri prvom čítaní. Pochopil som reakciu polície.

„Áno. Sirje bola rodená Lillepuuová. Jej bratom je Jaak Lillepuu.“

DVA

Genadij Ryžkov pokýval Sirjinou fotografiou a pokrútil hlavou.

„Sestra Jaaka Lillepuuho? Nikdy som sa s ňou nestretol. Ale ja nepoužívam estónske dievčatá a nepoznám ich ani inak. Táto sa nemotala po helsinských nociach.“

Vzal som mu fotografiu z prstov a vložil ju do obalu. Ryžkov si zapálil cigaretu a popol starostlivo odklepol do okrúhleho popolníka medenej farby, v ktorom bol na dne veľkými písmenami napísaný názov piva Lahden Erikoinen. Zdedil som ho od odborárov spolu s kanceláriou. Ryžkovova retiazka na zápästí sa hojdala podľa pohybu cigarety a ďalšie zlato sa mu blyšťalo na treťom zube, na dvoch prsteňoch a na hodinkách.

„Ale táto by stála za to. Vedel by som jej urobiť colnú prehliadku na tom najskrytejšom mieste,“ vyhlásil Ryžkov. „Až na to, že by som sa ani prstom nedotkol Lillepuuovej sestry, dokonca ani jej kamošiek.“

„Neznemožňuj moju zákazníčku. Okrem toho, Žeňa, pribral si. Keď hovoríš o tom rozdať si, máš dobrú pamäť alebo bujnú fantáziu. Alebo si uštipkávaš z nákladu, testuješ svoj obchodný tovar? Tebe by zrejme žena nedala,“ doberal som si svojho zamestnávateľa ako staršieho brata.

Ryžkov mlčky fajčil, potom vstal a vypätý sa prechádzal ako stokilová mačka, len pradenie chýbalo. Brucho sa mu guľatilo nad opaskom; bol ten typ, ktorý mohol zamlada jesť čokoľvek, ale v strednom veku sa mu vypúlilo brucho, hoci inak vyzeral štíhly.

Ryžkov podišiel bližšie a pozrel na mňa čiernymi hlbokými očami, ktoré vyzerali vždy rovnako tmavé. Zľakol som sa, že som zle odhadol jeho zmysel pre humor. Pri ňom človek nikdy nevedel, akú má náladu. Vždy hovoril rovnakým pokojným hlasom trojslovné vety a vždy mal rovnaký kamenný výraz.

„Tak prestanem trtkať. Teda, ak už na voľnom trhu nedostanem,“ takmer zafrflal Ryžkov, zahasil cigaretu a vyhladil si semišové sako. Zívol, strnisko na brade mu zmodralo. Nikdy som ho nevidel takého svižného.

Robil som pre Ryžkova kopu práce. Prevážal som autá z Helsiniek do Vyborgu a Petrohradu, privážal ženy do Fínska na prácu, prenajímal autá a kupoval tovar v mene jeho firiem. Platil ma vždy načas a aj inak vždy dodržal slovo. Ale nikdy som mu celkom nepodliehal, nevedel som mu dôverovať.

Alebo dôvera znie možno príliš formálne. Aj podvodník môže byť dôveryhodný, ak ho človek spozná a vie, kde vždy podvádza. O Ryžkovovi som vedel len to, že je z Moskvy. Nehovoril o rodičoch, nespomínal súrodencov alebo domov, nepovedal nič o škole alebo armáde. Pokúšal som sa vypytovať, ale Ryžkov mi nič nepovedal, mlčal. Nevedel som ani to, čo si myslí o mojej zvedavosti a vôbec o mne. Aj teraz som mal pocit, že uvažoval o zmiznutí Sirje Lillepuuovej a niečo z toho vyvodil.

„Už dvadsať rokov ju mám rovnakú, teda váhu,“ dodal Ryžkov, keď videl, že som to hneď nepochopil. Podal mi ruku na rozlúčku, povedal, že si zájde do reštaurácie v štvrti Erottaja a potom odchádza do Vaalimaa a Petrohradu. Nepýtal som sa ho, v akej veci.

Ryžkov ešte zastal vo dverách a obrátil sa ku mne. Pohrával sa s kľúčmi od auta, kĺzali sa mu pomedzi prsty. Značka typu auta visela na dlhej retiazke zlatej farby ako krížik na ruženci.

„Počúvaj, ty dedinčan, dávaj si bohovský pozor. Kedysi sme mali konflikt s Jaakom Lillepuuom, ale dali sme to do poriadku. Bolo to zlé, veľmi zlé. Lillepuu je iná trieda ako kupliari z Karélie a ožrani.“

Nepamätám sa, že by ma Ryžkov niekedy predtým varoval.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

PAKILA, HELSINKI

KESÄLAHTI

TALLINN

SORTAVALA

JEDEN

DVA