Text © 2010 by Barbara Cisková

Jacket design © 2010 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2640-1

___________________________________________________________________________________________________________________________________

Je až priveľa politikov, ktorí, na rozdiel od nás ostatných, nepovažujú pokrytectvo a lož za prejav nízkeho charakteru, ale za svoju povinnú výbavu.

Morálka je im cudzia, niečo, čo nepoznajú – sú proti nej imúnni.

Tento príbeh sa nikdy nestal, čo však neznamená, že sa nemôže stať.

Ani krajina, v ktorej sa odohráva, reálne neexistuje, môže sa odohrať v ktorejkoľvek.

Osoby, ktoré v ňom vystupujú, ich mená a konanie sú plodom autorskej  fantázie, a pokiaľ by niekomu niekoho pripomínali, to by len potvrdzovalo, že im podobní ľudia medzi nami naozaj žijú.

1

Krátka je júlová noc, no Petre sa zdala nekonečná. Opatrne sa zošuchla z postele a po špičkách, aby nezobudila ešte pokojne spiaceho Dávida, prešla k otvorenému oknu.

Rozvidnievalo sa. Obloha pomaly zjasnievala a čiernosivý priestor krajiny pod ňou ožíval farbami.

Aj Petra bola súčasťou tohto obrazu. Silueta jej postavy s ladnými krivkami nahého tela sa v obločnom ráme s absolútnou presnosťou premietla na trošku svetlejšie pozadie vonkajšieho sveta. Keď stojac pred oknom, zhlboka vdýchla čerstvý ranný, vlahou zrosenej trávy napitý vzduch, najprv jej svojím príjemne chladivým dotykom pohladil pľúca a potom aj celé telo ovlažil opojnou sviežosťou. Rýchlo sa obliekla a vyšla na priedomie starej vidieckej usadlosti, kde spolu s Dávidom u jeho rodičov trávili víkend. Z korún stromov k nej doliehal radostný, srdce oblažujúci spev vtákov a v túžbe dopriať potešenie aj očiam, vykročila smerom k starému košatému orechu, v okolí ktorého sa tento vtáčí koncert odohrával.

Ráno veštilo krásny slnečný deň ako stvorený na výlet k rieke, ktorý si nadnes s Dávidom naplánovali. Rybačku ešte nikdy nezažila. V horách, kde vyrastala, takúto možnosť nemala. Teraz sa v spomienkach vrátila do detstva, keď spolu so svojím starým otcom chodila na poľovačku. Nebola to však skutočná poľovačka, nebol lovcom, nikdy nič nezastrelil. Len spolu pozorovali, objavovali krásu života, skrytú pred zrakom ľudí, ktorí sa v hore nevyznali. Naučil ju vnímať tento čarokrásny svet a ten jej to vrátil bohatstvom senzitívnosti.

Keď sa pomalým krokom vrátila k domu, Dávid už na ňu čakal. Objal ju a pri pohľade na jej rozjasnenú tvár povedal:

„Aj rieka je najkrajšia hneď zrána. Musíme rýchlo vyraziť, ak to chceš vidieť.“

„O päť minút som hotová,“ odvetila radostne.

Na Dávidovo prekvapenie to naozaj stihla. „Pôjdeme na bicykloch,“ oznámil jej. „Povedz, pamätáš sa ešte, kedy si na ňom sedela naposledy?“

„Tak to si už veru nepamätám, a nie som si istá, či to zvládnem.“

„Neboj sa, nie je to ďaleko.“

Vyrazili krátko pred piatou. Prešli okolo radu ešte driemajúcich domčekov, a keď minuli posledný, odbočili na poľnú cestu, ktorá ich pomedzi zlatožlté obilné lány voviedla do vysokého krovinatého porastu. Tu sa im obzor na chvíľu stratil, a keď sa znovu objavil, vchádzali už do pološera vŕbovo-topoľového lesa. Blízkosť rieky už bolo cítiť v povetrí. Šliapali ešte niekoľko desiatok metrov, až kým ich terén neprinútil zosadnúť z bicyklov. Ale to už boli na mieste. Dávid odhrnul hustý záves ovisnutých vŕbových konárov a podržal ho, kým Petra prešla. Vkročila na drevený mostík, ktorý viedol k rybárskej chatke, stojacej na hrubých koloch vsadených do dna rieky. Medzi jej podlahou a hladinou rieky bol voľný priestor, kde kotvila loďka. Petra neverila vlastným očiam, pripadalo jej to ako scéna z nejakého dobrodružného filmu a ona sa, nevedno ako, ocitla uprostred jeho deja. Dávid ju chytil za ruku a doviedol na úzku terasovú ohrádku, z troch strán lemujúcu obvod chatky.

„Je to fascinujúci pohľad,“ povedala s úžasom, rozhliadajúc sa, „vyzerá to tu nedotknuto, akoby sem ešte nikdy nevkročila ľudská noha.“

Dávid prikývol. „Máš pravdu. Toto zákutie bočného ramena rieky poznajú iba domáci a je dosť vzdialené od hlavného toku.“

Zatiaľ čo Dávid s Petrou pozorovali takmer nehybnú tmavozelenú vodnú hladinu, na brehu, asi o tridsať metrov vyššie, sa cez len ťažko priechodnú húštinu predieral smerom k nim mladý muž. Vydýchol si, keď ich zbadal, a o chvíľu aj začul. Nebol to však poblúdenec, hľadajúci pomoc. Urastený mladík bol agentom tajnej služby. Stratil ich, keď zišli z hlavnej cesty. Biela dodávka, z ktorej ich spolu s ďalším kolegom sledovali od chvíle, čo opustili svoj byt v meste, nemohla ďalej pokračovať vjazde a on musel dobré dva kilometre bežať. Zúril, nebol pripravený na sledovanie v takomto teréne a možno by sa bol na to aj vykašľal, nebyť toho, že dostal príkaz priamo od najvyššieho šéfa, čo znamenalo, že ho musí splniť za každú cenu. Ešte netušil, že ho čakajú oveľa väčšie problémy.

Kým sa agent snažil nepozorovane dostať čo najbližšie k chatke, Dávid nadvihol drevený príklop v jej podlahe a cez štvorcový otvor spustil do loďky veslá a rybárske náčinie. Potom sa aj sám cezeň prešmykol a čakal na Petru, až sa posadí na jeho okraj, aby ju zložil k sebe. Keď už sedeli v loďke, uvoľnil kotevné lano a vyrazil na voľnú vodnú plochu. Agent až teraz zbadal, že mu zas unikajú. Škaredo zaklial – aj naňho, čo pri tejto práci už voľačo zažil, to bolo priveľa. Bezradne rozhodil rukami, no nemal na výber. Či chcel, či nie, musel sa za nimi vydať po brehu a pritom veriť, že sa mu v tomto zložitom vodnom labyrinte nadobro nestratia, tobôž, že sa v ňom nezamotá on sám.

Dávid zabral veslami a loďka zanedlho vyplávala z tône lesa na širokú, slnkom zaliatu hladinu jazera, ktoré vytvorili ramená rieky. Smerovali k malému ostrovčeku, ukrytom za zdanlivo nepreniknuteľným hustým porastom tŕstia. Oboplávali ho sprava a prirazili k brehu na druhom konci.

„Tak toto je môj malý kúsok zeme, ktorý som si doteraz ukrýval iba pre seba,“ povedal Dávid Petre. „Je to raj vtákov,hniezdia ich tu celé kolónie, tak sa nezľakni, keď sa vyplašia a vzlietnu k oblohe. Ak chceš, dám ti ďalekohľad. Ja zatiaľ pripravím udice.“

Petra bola uchvátená a dlho nedokázala odtrhnúť oči od tohto priam rozprávkového sveta. A to ju ešte čakala rybačka...

Dávid jej podal udicu a ukázal, ako ju nahodiť. Dvakrát to nevyšlo, tretí pokus bol už o niečo úspešnejší. Zakrátko to už celkom dobre ovládala a Dávid jej na háčik pripevnil návnadu – kúštik cesta. Teraz sa so smiechom modlila, aby nejaká ryba ani omylom naň nezabrala. Dávid tiež nahodil udicu. Vedel, že nepotrvá dlho a ryby zaberú. Poznal toto miesto, pravidelne ich chodil prikrmovať, a už sa tešil na to, ako Petra zareaguje.

A naozaj, zakrátko začal plavák Petrinej udice mierne poskakovať a vytváral malinké kruhy.

„Keď sa celý ponorí pod hladinu, zasekni,“ radil jej Dávid.

„Ako zasekni?“

„Prudko potiahni k sebe.“

„Teraz!“ zakričal Dávid. Petra poslúchla a pritiahla prút. Nebol to prudký zásek, ale ostrie háčika rybu zachytilo a nakrátko vymrštilo na hladinu.

„Pomaly priťahuj, už je tvoja,“ povzbudzoval ju Dávid.

„Nechcem, aby bola moja,“ protestovala Petra, no zvody už ťahala asi tridsaťcentimetrového kapra. Ani sa nebránil. Keď tesne pri brehu zabojoval o slobodu, bolo už neskoro. Dávid ho šikovne vylovil podberákom.

„Počínala si si ako skúsený rybár,“ pochválil ju. „Rozhodni o jeho osude. Je to tvoj prvý úlovok.“

„Dávam mu slobodu,“ povedala s úsmevom a zdvihla palec.

Dávid odopol kapra z háčika a pustil ho do vody.

„Dnes máš právo byť milosrdná, ale musíme aj niečo uloviť, aby nás doma nevysmiali. Naši milujú ryby, no najradšej tie na masle.“

Podarilo sa. Za hodinku nachytali toľko rýb, že Dávid mal problém vybrať dve najväčšie. Ostatné dostali milosť. Dávid poskladal udice a umývajúc si ruky v príjemne teplej vode, navrhol Petre: „Voda je vynikajúca, nechceš sa vykúpať?“

„Mohol si povedať, že si mám vziať plavky.“

„A načo by nám boli, sme tu len sami.“

Dávid nemal celkom pravdu. Vytrvalý agent ich predsa len objavil a už hodnú chvíľu pozoroval z náprotivného brehu, vzdialeného možno aj päťdesiat metrov. V hľadáčiku svojho fotoaparátu ich však mal ako na dlani a bol pripravený kedykoľvek urobiť snímky.

Príležitosť sa mu naskytla, keď Dávid zhodil zo seba šaty a vbehol do šplechotajúcej vody. Petra vchádzala do vody veľmi obozretne, obávajúc sa nástrah číhajúcich na dne. Jej nádherné, slnkom rozhorúčené telo sa len pomaly strácalo vo vlnách rieky. Dávid bol nesmierne hrdý, že tak trošku patrí aj jemu. Zľutoval sa, keď k nemu prosebne vystrela ruky. Vzal ju do náručia a preniesol do hlbšej vody. Keďže Petra nebola dobrá plavkyňa, zavesila sa mu okolo krku a nohami zovrela boky. Pery sa im stretli vo vášnivom bozku a telá splynuli v spontánnej odovzdanosti jeden druhému. Potom sa už nechali kolísať iba vlnami...

Agent bol spokojný. Jeho námaha nevyšla nazmar, už mal čo ukázať svojmu šéfovi. Ešte urobil posledné snímky a zbalil si veci. Tu už zadanú úlohu splnil. Počká si ich na ceste, keď pôjdu nazad, rozhodol sa a zmizol v lese.

Dávid s Petrou sa vrátili pred obedom. Plní zážitkov, no vysmädnutí a umorení horúčavou, najprv si v studenej vode schladili rozpálené tváre a potom v tôni priedomia, kde slnko ešte nedočiahlo, fľašou chladenej minerálky aj svoje vnútro. Keď dobili energiu, Petra sa ponúkla, že pomôže v kuchyni a Dávid šiel za otcom, ktorý čosi majstroval v dielni.

Aj dvaja agenti tajnej služby si dopriali oddych a odskočili na pivo. Mali už dostatok materiálu, preto sa nemuseli obávať, že by im niečo uniklo. Pre nich to bola iba práca a otázka, prečo vlastne sledujú tento mladý zamilovaný párik, ich vonkoncom netrápila.

2

Všetko sa to začalo pred týždňom. Keď vtedy krátko po siedmej Dávid vošiel do staničnej haly, do odchodu vlaku, ktorým chcel cestovať, ostávali už len necelé štyri minúty. „Ešte to stihnem,“ povedal si a náhlivo prešiel k pokladnici. Dobehol naozaj v poslednej chvíli. Len čo nastúpil, dvere vozňa sa zatvorili a vlak sa pohol.

Bol prvý júlový piatok, takže mal pred sebou tri dni voľna. Vybral sa do hôr, na chatu Nad jazerom, ako ju volal jeho bývalý spolužiak a priateľ Juraj, ktorý ho na ňu pozval. Prišlo mu vhod, že má kam vypadnúť z mesta. Po týždni úporných horúčav sa už v ňom nedalo dýchať.

Dávid bol dobre vyzerajúci muž – vysoká postava, čierne, mierne zvlnené vlasy, hnedé oči – južanský typ. Mladícky výraz tváre, nik by mu nehádal tridsiatku, maskovali úzke fúziky, ktoré popri kútikoch úst prechádzali do nakrátko zastrihnutej briadky. Mal vysokoškolské vzdelanie, vyštudoval ekonómiu na miestnej univerzite. Po skončení školy sa skoro rok živil iba príležitostnou prácou, až do času, keď celkom nečakane uspel v konkurze na miesto finančného poradcu v regionálnej banke. Váhal, ale nakoniec prácu prijal. Bral ju však len ako prechodný stav, momentálne východisko, nie ako perspektívne zamestnanie. Chcel zostať slobodný – nielen v myslení, ale aj konaní. Žil sám, býval v starom meštianskom dome na nábreží, v byte, ktorý mu zostal po rodičoch, keď sa presťahovali na vidiek.

Keď asi po hodine vlak dorazil do prestupnej stanice, Dávid už mal viac ako polovicu cesty za sebou. Teraz ho čakala krátka prestávka, akurát na šálku kávy. Staničný bufet nefungoval, tak sa obslúžil v automate. Trvalo iba niekoľko minút a jeho ďalší vlakový spoj, starý červeno-biely motoráčik, bol pripravený vyštartovať na svoju každodennú pravidelnú trasu. Len čo doň Dávid s malou skupinkou cestujúcich nastúpili, rozbehol sa, opustil stanicu, potom aj mesto a prešiel do otvorenej krajiny, ktorá každým ubehnutým kilometrom menila svoj vzhľad a postupne nadobúdala horský charakter. Bolo pol desiatej, keď motorový vozeň prekonal posledné zdĺhavé stúpanie a celý udychčaný pomaly došiel do cieľovej stanice v malom kúpeľnom mestečku.

Dávid zoskočil zo strmých schodíkov vozňa a prešiel popri koľajisku na útulnú staničku, ktorá svojou na okrovo vyfarbenou fasádou, drevenou výzdobou i nástupišťom, plne zapadala do koloritu typického pre horské prostredie. Slnko už výrazne vystúpilo nad horizont a citeľne prejavovalo svoju hrejivú silu. Dávid vošiel do záhradnej reštaurácie a posadil sa na tienisté miesto pod reklamnú celtovú plachtu. Objednal si pivo a potom vyťukal číslo Jurajovho mobilu.

„Ahoj, Juraj, tak som tu...“

„Kde presne? Slabo ťa počujem...“

„Som na stanici, práve som prišiel.“

„Čakaj ma, o chvíľu som tam...“

Netrvalo dlho a na poloprázdnom parkovisku pred stanicou zastala čierna nablýskaná limuzína. Vystúpil z nej svetlovlasý muž v bielych teniskách, po kolená dlhých nohaviciach rovnakej farby a v čiernom tričku. Bol to Juraj. Z očí si zložil slnečné okuliare a obzeral sa okolo seba.

Dávid mu zamával a vykročil k nemu.

„Zdravím ťa, som rád, že ťa vidím,“ už zďaleka sa s ním vítal Juraj.

„Ahoj, aj ja.“

Podali si ruky a priateľsky sa objali.

„Tak hovor, ako sa máš, ako žiješ?“

Dávid ukázal rukou na luxusné auto, pred ktorým stáli, a uškrnul sa. „Čo ja, ty sa pochváľ, vidím, že sa ti darí.“

„To je otcovo, teraz ho nepotrebuje, tak mi ho požičal. Ale poď, vypadnime odtiaľto. Ukážem ti oveľa krajší svet, určite sa ti tam bude páčiť.“

Nasadli a vyrazili. O chvíľu Juraj odbočil na úzku cestičku, smerujúcu vyššie do hôr. Tá po niekoľkých stovkách metrov necitlivo vnikla do lesnej krajiny ako hlboká kľukatá jazva. Auto bez najmenších problémov prekonalo ostré stúpanie, až sa dostalo na náhornú planinu, kde les vystriedala horská lúka. Uprostred nej stála veľká zrubová chata či skôr horský penzión s priestrannou terasou, spredu spevnenou kamenným múrom z bielosivých nepravidelných kvádrov. Chatu obkolesovala mohutná hradba vysokých štíhlych smrekov a pod ich hustými vetvami, akoby ochrannými krídlami, vyrastali ich mladší a oveľa menší príbuzní. Juraj odstavil auto a Dávid vystúpil. „Nádhera,“ povedal nadšene, očarený tým, čo videl. „Už som ani neveril, že niečo takéto existuje.“

Juraj ho potľapkal po pleci. „Poď, zlož sa na terase, mám pre teba ešte jedno prekvapenie.“ Vyšli po kamenných schodoch, a odtiaľ Juraj hlasno zakričal: „Dievčatá, vediem vám hosťa, poďte ho privítať.“

Vzápätí sa vo vstupných dverách chaty objavili dve mladé ženy. Jednu z nich Dávid poznal. „Erika!“ zvolal a pozrel na Juraja. „Tak to je naozaj milé prekvapenie. A niekto mi povedal, že ste sa rozišli.“

„Azda si nemyslíš, že ho prepustím inej, keď som s ním už toľko vydržala,“ povedala Erika so širokým, pre ňu typickým úsmevom.

Dávid ju tak vystískal, že skoro stratila dych. Poznal ju už od strednej školy a vlastne on ju zoznámil s Jurajom. Mal rád jej chytľavý smiech, strašne rada sa smiala, aj keď veľakrát nebolo na čom. Rozdávala okolo seba radosť a človek pri nej zabúdal na vlastné starosti.

„Dávid, zoznám sa s mojou priateľkou Petrou,“ predstavila mu svoju spoločníčku.

„Ahoj, Petra,“ pozdravil ju Dávid a pobozkal na líca. Až teraz uprel pozornosť na ženu stojacu vedľa Eriky. Prvé, čo ho hneď upútalo, boli jej dlhé medovožlté vlasy. Husto sa vlnili, vytvárali špirálovité kadere, ktoré jej voľne splývali na plecia.

„Čo si dáš na pitie?“ opýtala sa Erika.

Juraj rozhodol za Dávida: „Prinesiem pivo. Dnes už nepôjdeme autom.“

Odbehol a vrátil sa s orosenými fľašami. Postavil ich na masívny drevený stôl, okolo ktorého si potom všetci posadali. Dávid mal teraz Petru rovno pred sebou a nemohol sa ubrániť, aby ju nepozoroval.

Jej jemné črty tváre, oči, ústa, nos, tvorili dokonalú harmóniu a každá zmena by jej výzoru viac uškodila ako pomohla. Jej prirodzená krása nedráždila ani neprovokovala, naopak, pohládzala oči, obohacovala pocitom krásna. A dokonalá postava len zvýrazňovala jej pôvab.

Dávid bol dnes už druhýkrát očarený. Je to až neskutočne krásna žena, skonštatoval v duchu.

Jeho tajné pozorovanie prerušil Erikin hlas. „Chlapci, porozprávajte sa bez nás, my máme ešte prácu v kuchyni.“ Nato sa obe zdvihli a odišli od stola.

„No tak už vrav, čo si za celý ten čas robil?“ vyzval Dávida Juraj.

Dávid mu nemal veľa čo povedať. Posťažoval si na svoju nezáživnú prácu v banke, spomenul niektorých spoločných známych, čo robia a ako sa im v terajšej dobe darí, a tým svoje rozprávanie skončil.

Juraj mal toho za sebou omnoho viac. Pracoval na ambasádě v Londýne. Bol stážistom ministerstva zahraničných vecí a pripravoval sa na diplomatickú kariéru. V skutočnosti to znamenalo, že vybavoval bežnú korešpondenciu a pritom študoval jazyk. Pôsobil tam už druhý rok a po mesiaci od jeho nástupu na stáž za ním prišla aj Erika. Denne mu práca nezabrala viac ako päť až šesť hodín, a tak mali obaja dostatok času na spoznávanie krajiny. Stihli toho naozaj dosť. Prešli všetky najväčšie mestá, spoznali vidiek, pochodili celé severné i južné pobrežie.

O svojich zážitkoch a postrehoch z ciest mohol Juraj rozprávať hoci aj do večera, keby ho neprerušila Petra, ktorá ich prišla pozvať na obed. „Je to pekná krajina, odvšadiaľ tam na teba dýcha história,“ uzavrel svoje rozprávanie. „No musím poznamenať, že našej sa ani zďaleka nevyrovná krásou prírody a hlavne krásou žien.“ Zámerne zdôraznil posledné slová, aby ich počuli aj dievčatá, ku ktorým si teraz prisadli. Iba sa pousmiali, čo znamenalo, že s ním asi súhlasia.

Po chutnom obede si dopriali ešte šálku kávy a potom Juraj navrhol Dávidovi, aby zašli k jazeru. Dievčatá sa k nim nepridali. Erike sa nechcelo ísť, preto s ňou, na Dávidovo sklamanie, zostala aj Petra.

„Sú to asi dva kilometre, dolu zbehneme, horšie bude dostať sa nazad,“ upozornil Juraj Dávida skôr ako vošli do smrekového lesa. Zostupovali úzkym chodníčkom, ktorý sa hadovito vinul pomedzi kmene stromov, aby tak miernil strmosť kopca. Čoskoro boli na mieste a pred očami sa im rozprestieralo horské jazero. Jeho breh z dvoch tretín tvoril ťažko prístupný terén s hustým porastom stromov. Ich rozvetvené, vzájomne posplietané koruny sa tak zreteľne odrážali na zrkadlovo hladkej hladine jazera, akoby sa aj samy nadchýnali vlastným obrazom. Na zvyšnej, kratšej časti bol už breh upravený a plynulo prechádzal do slnkom zaliatej lúky, slúžiacej ako ležovisko pre návštevníkov. Dnes bolo veľmi horúco, tak nečudo, že ich tu bola záplava.

Dávid s Jurajom sa s pôžitkom ponorili do chladivej vody a po príjemnom osviežení zašli do jedného z množstva stánkových bufetov na pohár piva. Našli si miesto na sedenie a Juraj nadviazal na ich dopoludňajší rozhovor.

„Vieš, stále rozmýšľam o tvojej práci. Čo keby si to skúsil u môjho otca? Viem, že hľadajú šikovných ľudí.“

„Politika?“ Dávida jeho návrh prekvapil. Nad takouto možnosťou nikdy neuvažoval. Vedel, že Jurajov otec je líder politickej strany, vplyvný opozičný politik, bola ho plná televízia.

„Politika je prisilné slovo, skôr manažérska práca,“ spresnil Juraj. „Blížia sa voľby, vytvára sa volebný tím a pokiaľ viem, ešte sú v ňom voľné miesta.“

„Čo by som vlastne robil?“ spýtal sa Dávid.

„To by som musel prejsť s otcom. Neviem presne, ktoré miesta nemajú zatiaľ obsadené.“

„A po voľbách, čo potom?“

„To závisí od toho, ako dopadnú. Zatiaľ to vyzerá nádejne. Strana, ktorej šéfuje otec, má momentálne najväčšiu podporu verejnosti.

Ale aj keby sme neuspeli, nemusíš mať obavy – strana sa vie o svojich ľudí postarať, o to sa neboj. Tak čo, mám osloviť otca?“

Dávid prikývol. „Spýtaj sa, budem ti povďačný, nemám čo stratiť.“ Pravdupovediac, neveril, že z toho niečo bude.

Juraj mal opačný názor. Pokladal to za hotovú vec, preto zmenil tému.

„Čo povieš na Petru?“ spýtal sa.

„Ťažko si za taký krátky čas urobiť názor, ale musím priznať, že je to veľmi pekná žena.“

„Pekná a osamelá,“ prehodil Juraj. „Aspoň Erika mi to tak hovorila.“

„Chceš povedať, že nemá žiadneho priateľa?“

„Tvrdí to Erika, hoci mne sa to nezdá, môže si vyberať...“

Dávida jeho odpoveď potešila. Nemohol si pomôcť – Petrinu tvár mal stále pred očami.

Pivo im chutilo, a tak si ešte po jednom objednali. Na chatu sa vrátili pred piatou. Len čo sa objavili, Erika im hneď dala robotu. „Chlapci, treba pripraviť pahrebu, budeme opekať!“

Nazbierali drevo, hrubšie konáre i suchú čačinu, a onedlho sa s praskotom rozblčali prvé plamienky ohňa. Za ďalšiu polhodinku bola už pahreba pripravená na opekanie. Posadali si dookola a natiahli nad ňu dlhé palice, na ktorých boli striedavo nastoknuté plátky slaniny, kolieska cibule a špekáčikov. Keď to všetko dostalo správnu farbu, pustili sa do jedenia.

Nezdravá, ale o to chutnejšia večera pri ohnisku zanechala zreteľné stopy na ich rukách i tvárach. Dievčatá odišli prvé, a keď sa znovu objavili, prezlečené a navoňané, aj chlapi pocítili potrebu zmyť zo seba celodenný pot a špinu.

Keď sa po krátkom čase zas všetci stretli na terase, Juraj doniesol dve fľaše vína, biele aj červené, a každému nalial podľa chuti.

V uvoľnenej nálade im čas ubiehal veľmi rýchlo. Juraj bol vynikajúci rozprávač a Erika za ním v ničom nezaostávala. Petra sa len málo zapájala do rozhovoru. Dávidovi spočiatku pripadala dosť odmeraná, no rýchlo pochopil, že vôbec nie je namyslená, ale utiahnutá do seba.

Popíjali, žartovali, rozprávali o vážnych i obyčajných veciach, až ich prekvapil večer. Stmievalo sa, bledomodrá obloha osinela, postupne tmavla, až úplne očernela a splynula s horizontom. Len veľký okrúhly mesiac a milióny blikajúcich hviezd teraz vymedzovali hranicu medzi nebom a zemou. Krajina odrazu stíchla. Aj oni podvedome stíšili hlasy, doľahla na nich melanchólia. Erika sa prisunula bližšie k Jurajovi a uložila sa mu na plece. Objal ju a zahĺbili sa do seba.

Dávid vstal z prúteného kresla a vzápätí po ňom aj Petra. „Pomôžeš mi rozsvietiť?“ poprosila. Na drevenej konštrukcii v rohu terasy visela červená petrolejka. Dávid ju zažal a pomaly sa rozhorela bledožltým plameňom. Petra posunula prútené kreslo za okraj dopadajúceho svetla a posadila sa s nohami skrčenými pod seba.

„Si unavená?“ spýtal sa Dávid.

„Nie, je mi fajn. Mám rada túto chvíľu... rada načúvam tichu noci.“

„Tichu noci?“

„Áno. Spoznáš tak veci, ktoré sú cez deň skryté, utajené, ktoré sa nedajú vidieť očami. V noci ich vnímaš sluchom, zrak nepotrebuješ. Zachytíš zvuk a pridáš si k nemu obraz, svoju predstavu.

„Poznám to, aj ja počúvam rieku, tečie mi priamo pod oknom.“

„Ja zasa horu.“

„Žiješ na vidieku?“

„Teraz už v meste. Bývam v internáte, študujem sociológiu, ešte mi zostáva rok.“

„Zaujímavý odbor, aj ja som sa mu chcel venovať. Prednosť však dostala ekonomika, študoval som ju už na strednej škole.“

„Naozaj?“ neveriacky zareagovala Petra.

„Naozaj, nemám dôvod ti klamať.“

Dávid si všimol, ako sa pohráva s prázdnym pohárom, tak priniesol fľašu a nalial jej i sebe. Ani nespozoroval, že Juraj s Erikou už nie sú na terase.

„Zvláštna náhoda,“ nadviazala Petra na jeho slová. „U mňa to bolo naopak. Vždy som sa viac prikláňala k ekonomike a sociológia bola až na druhom mieste. Dnes už viem, že som sa správne rozhodla. Keď niekto povie, že ho aj baví, čo študuje, nepokladám to za smiešne tvrdenie. Platí to aj v mojom prípade.“

Nezdá sa, že by jej krása ubrala na rozume, pomyslel si Dávid.

V Petrinom prípade sa to našťastie nestalo. Vedela presne, čo chce v budúcnosti robiť. Už počas štúdia bola aktivistkou dvoch nadácií, jednej poskytujúcej pomoc nekompletným rodinám a inej, zameranej na pomoc hendikepovaným a opusteným deťom. Bola spoluautorkou viacerých projektov, ktoré túto problematiku riešili. Rozsah pomoci závisel od objemu finančných zdrojov a bez zmysluplných, podrobne rozpracovaných projektov sa peniaze od štátu a sponzorov len ťažko získavali. Srdcovou záležitosťou pre Petru bola práca s opustenými deťmi. Trávila s nimi veľa času a jej najväčšou odmenou bolo, keď sa ich smutnokrásne tváričky rozžiarili úsmevom. Pomáhať najbezbrannejším, odkázaným na pomoc iných, to bola práca, ktorej sa chcela venovať, keď doštuduje.

Pokračovali v rozhovore, teraz už konkrétnejšie o sebe, o svojom živote a vzájomne sa spoznávali. Za veľmi krátku chvíľu tak prelomili bariéru nepoznania. Obaja sa otvorili, akoby sa tešili, že sa jeden druhému môžu zveriť so svojimi snami, túžbami i tajomstvami. Mali podobné názory, rozumeli si a začali sa na seba dívať inými očami. Za poldruha hodiny už vedeli o sebe takmer všetko a mali pocit, akoby sa poznali odjakživa. Dlho, veľmi dlho sa zhovárali, nevnímali čas a každou vetou sa čoraz viac zbližovali.

Noc pokročila do druhej polovice a oni ešte stále sedeli na terase – už nie iba ako priatelia, boli si oveľa bližší. Cítili to obaja, no ani jeden si tým nebol istý.

Petra si až teraz uvedomila reálny čas. „Ozaj, veď ty ani nevieš, kde budeš spať.“ Vstala a zvesila petrolejku. „Poď, ukážem ti tvoju izbu.“

„Zoberiem pre nás ešte po pohári vína,“ navrhol Dávid. Keď ponalieval, prešli z terasy do chaty a potom po schodoch do izby. Petra rozsvietila, Dávid položil poháre na okrúhly stôl, sadol si do kresla a očami preletel miestnosť. Bol to luxusne zariadený apartmán, nie malá izbietka, ako čakal. Petra ustlala širokú posteľ, zapálila sviece na trojramennom svietniku a poprosila Dávida, aby zhasil luster. V šere matného svetla horiacich sviečok Dávid už Petru nevnímal iba očami, cítil jej blízkosť celým telom. Vyžarovala z nej akási podmanivá sila, ktorá ním prenikala, až ho celkom zaplavila. Už vedel, že je to žena predurčená mu osudom, žena, ktorú každý muž stretne len raz v živote. Chcel jej to povedať, ale obava, že by tým mohol všetko pokaziť, bola silnejšia ako jeho odvaha. Netušil, že rovnaké citové vzplanutie prežíva aj ona.

„Máš priateľku?“ spýtala sa ho nesmelo, sotva počuteľným hlasom, akoby sa bála, čo jej odpovie.

„Mám ich veľa,“ odpovedal vyhýbavo, ale hneď svoje slová oľutoval a rýchlo dodal: „No so žiadnou nechodím, ak máš toto na mysli. A ako si na tom ty?“

„Rovnako.“

Dávid ani nevedel, kedy to urobil, no zrazu si uvedomil, že ju drží za ruky. Chvíľu zostalo ticho, akoby ich to oboch prekvapilo. Potom ho prerušil Petrin šepot: „Je neskoro, mali by sme si už ísť ľahnúť.“

„Veľmi dlho som na teba čakal,“ namietol Dávid, „nechcem, aby si odišla.“

Po jeho slovách Petra vstala a sfúkla sviečky. Rumenec ostychu na jej tvári už zakryla tma, keď zašepkala: „Zle si ma pochopil... Ja sa nechystám odísť...“

Keď Dávid ráno vstal z postele, Petra ešte hlboko spala. Osprchoval sa, obliekol a vyšiel na terasu, šťastný ako ešte nikdy v živote. Bol to stav, aký dosiaľ nepoznal – odozva jeho vlastného citu, ktorý v ňom prebudila Petra. Pozorujúc čarokrásnu prírodu, neodolal jej vábeniu a vybral sa pozrieť na ňu zblízka. Vrátil sa o necelú polhodinku, a keď vkročil na terasu, Petra tam na neho už čakala. Podišiel k nej a pobozkal ju na pery.

„Bála som sa, že si odišiel,“ povedala s náznakom smútku a zároveň aj radosti, že to nebola pravda.

„Teraz, keď som ťa konečne našiel?“ odpovedal Dávid a opäť ju pobozkal. Posadil sa a vzal si ju na kolená.

„Dobré ránko,“ pozdravila ich Erika od dverí chaty.

„Dobré...“ odzdravili dvojhlasne.

Erika sa prešla po terase, usmiala sa na nich a ako znenazdajky prišla, tak sa aj rýchlo vytratila. Ponáhľala sa za Jurajom – oznámiť mu, čo práve videla.

„Urobím ti kávu?“ spýtala sa Petra, a keď Dávid prikývol, šepla mu do ucha: „Čaká ma vysvetľovanie, možno to chvíľu potrvá.“

Len čo odišla, objavil sa Juraj. Prisadal si k Dávidovi a tak, aby to okrem nich nikto nepočul, poznamenal: „Netušil som, že si taký lámač ženských sŕdc.“

Dávid sa pousmial: „Čo ti už môžem na to povedať?“

„Len to, či zostaneš do nedele – tým povieš všetko.“

„Áno.“

„Tak v tom prípade si musíme naplánovať nejaký program. Poznám tu zopár miest, ktoré sa oplatí vidieť. No neviem, či sa nám podarí presvedčiť dievčatá, aby ta s nami šli.“

Dávidovi bolo v podstate jedno, čo vymyslí. On už vedel, s kým chce stráviť zostávajúci čas víkendu.

Jeho predstavy sa splnili a po včerajšku to boli ďalšie dva najkrajšie dni, aké kedy prežil. Do mesta sa vrátili všetci spolu až v nedeľu večer.

Začiatkom týždňa sa konečne ochladilo. Obloha sa zatiahla a sivočierna clona oblakov už nedovolila spaľujúcim slnečným lúčom preniknúť až na zem. Keď mračná natoľko oťaželi, že sa už nedokázali na nej udržať, pretrhli sa a vyliali na krajinu. Tak to s malými prestávkami trvalo až do stredy, keď sa opäť vyjasnilo, čo dávalo tušiť, že znovu nastanú letné horúčavy.

Dávid sedel v kancelárii banky, a tak ako každý deň vyhodnocoval podklady, ktoré mu predložili klienti, žiadajúci úver. Keď sa mu na stole rozohral mobilný telefón, do obedňajšej prestávky zostávala ešte dobrá polhodina. Volal Juraj – chcel sa s ním súrne rozprávať, no nepovedal, o čo ide. Dohodli si stretnutie v malej reštaurácii v centre mesta. Dávid dokončil prácu na spise a odložil ho do skrine. Keďže poludnie bolo preňho aj koncom povinnej pracovnej doby – popoludní pracoval v teréne a naháňal nových klientov – zbalil si veci a s čiernym koženým kufríkom v ruke vyšiel z kancelárie.

Od budovy banky k miestu stretnutia s Jurajom to Dávid nemal ďaleko. Prešiel na druhú stranu ulice, minul Kostol svätého Štefana a vyšiel na hlavné námestie, tiež pomenované po tomto svätom mužovi. Keď vchádzal do reštaurácie, hodiny na gotickej veži kostola práve odbili poludnie.

Dávid si sadol do rohu miestnosti k celkom vkusne upravenému stolu a čakal na Juraja. Objavil sa o chvíľu ako vždy v obleku, ktorý mu dokonale sedel. Vyzeral elegantne, potrpel si na kvalitné oblečenie, čo sa o Dávidovi nedalo povedať.

Len čo sa Juraj posadil, prešiel hneď k veci, kvôli ktorej Dávidovi volal. „Nesiem ti dobrú správu. Rozprával som sa s otcom. Našiel ti miesto ako šité na mieru – koordinačného manažéra volebnej kampane.“ Keď videl, že Dávid čaká na bližšie vysvetlenie, pokračoval: „Mal by si na starosti zabezpečovanie mítingov – priestory, propagáciu, kultúrny program, občerstvenie... To všetko v súčinnosti s našimi ľuďmi v regiónoch. Mal by si voľné ruky. Oficiálne by si bol asistentom môjho otca, čo by pre teba znamenalo, že aj finančne by si si výrazne polepšil. Je len na tebe, ako sa rozhodneš, no ja na tvojom mieste by som ani sekundu neváhal. Tak čo ty na to?“

Dávid hneď neodpovedal. Mal ešte niekoľko otázok, no skôr ako ich stihol položiť, predbehla ho plavovlasá servírka v kratučkej obtiahnutej sukničke a priliehavej blúzke: „Čo si dáte, páni?“, zastala s otázkou pri stole. Na prvý pohľad bolo vidieť, že kypré tvary jej tela majú obrovský problém vtesnať sa do oblečenia a pri každom jej nádychu a pohybe hrozilo, že už neodolá tlaku, ktorému je vystavené. V tejto chvíli sa to však ešte nestalo, a tak si Dávid s Jurajom vybrali z ponuky hotových jedál, no najprv ju požiadali, aby im priniesla kávu. Odprevadili ju očami k vedľajšiemu stolu a Dávid sa vrátil k odpovedi.

„Myslím si, že by to nemusela byť nezaujímavá práca. Kedy by som mal nastúpiť?“

„Čo najskôr, to znamená aj okamžite. O mesiac sa začína volebná kampaň, a to je veľmi krátky čas na jej prípravu.“

„Dobre, beriem to. Ale ešte musím dokončiť prácu v banke, potrebujem tak dva-tri dni...“

„Dohodnuté, teda od pondelka. V piatok však zájdi za otcom. Prijme ťa o desiatej a celé to spolu preberiete. Ja zajtra ráno cestujem do zahraničia a vrátim sa až o tri týždne, potom sa stretneme.“

Rozišli sa tesne pred trinástou hodinou. Dávid sa vrátil do banky a hneď zahorúca zašiel za svojím vedúcim. Bol to zakomplexovaný, vzrastom malý, ale o to zákernejší človiečik, ktorého nikto neznášal. K nadriadeným sa správal servilne a vynahrádzal si to arogantným prístupom k podriadeným.

„Tak vy nás chcete opustiť,“ povedal, keď si vypočul Dávidovu žiadosť. „Musí to byť veľmi výhodná ponuka, keď ste sa tak rýchlo rozhodli.“ Vyžíval sa v takýchto situáciách, mal pocit vlastnej dôležitosti. „Lenže neviem,“ pokračoval, „budete musieť zostať dovtedy, kým nenájdem za vás náhradu. Uvedomte si, že aj voči nám máte určité záväzky.“

„Ja za každých okolnosti v piatok končím,“ povedal Dávid ostro, aby sa vyhol jeho ďalším poznámkam. „Dokončím rozrobené veci a odovzdám vám svoju agendu.“

„Vidím, že ste sa už definitívne rozhodli. Nebudem vás presviedčať, nemám to vo zvyku. Budem o tom informovať riaditeľa.“

Bol to krátky rozhovor a rýchlo sa skončil, ale aj tak stačil Dávidovi pokaziť náladu.

Ešte pred odchodom z banky zavolal Petre, aby zistil, či je už doma. Bola, čo znamenalo, že sa nachádza vjeho byte, ktorý bol teraz už aj jej domovom. Ich vzťah si nevyžadoval skúšobnú dobu – boli si istí, že patria k sebe a chcú byť spolu. Prežívali nádherné obdobie a rýchlo chceli dobehnúť čas, ktorý stratili tým, že sa tak neskoro spoznali.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1

2