TINA VAN DER HOLLAND

Bejby sníva o mori

Run, baby, run

Text © Tina Van der Holland 2010

Cover design © Viera Fabianová 2010

Illustrations © Tina Van der Holland 2010

Slovak edition © Ikar 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2638-8

Venovanie:

Venujem všetkým ľuďom dobrej vôle, ktorí sa nevedia, či nemôžu nečinne prizerať utrpeniu nevinných.

Autorská poznámka

Postavy, udalosti, firmy, inštitúcie a organizácie v tomto príbehu sú buď plodom autorkinej fantázie, alebo – ak sú skutočné – autorka ich použila ako fikciu, bez úmyslu opisovať ich ozajstné konanie, ktoré často ešte prekonávalo skutky opísané v knihe.

Úvod

Chirurg sa unavene vliekol nemocničnou chodbou, ťažobu jeho krokov tlmila len biela erárna obuv s gumenými podošvami.

Bola tretia adventná nedeľa roku 1962, ovládaná zúfalou nákupnou horúčkou. Vonku zúril nečas, dopravný kolaps a druhý rok budovania Československej socialistickej republiky, čo sa prejavovalo všeobecným nedostatkom, a to všetko dovedna zvýšenou agresivitou obyvateľstva.

Výsledkom boli nehody, zranených ošetroval chirurg od rána, lebo práve dnes mal službu na traumatológii. Zdalo sa mu, že už všetkým načisto preskakuje, vrátane sestry, ktorá ho popoludní zobudila z plytkého polhodinového spánku a ktorej ani poriadne nerozumel, čo mu to vzrušene hlásila do služobného telefónu. „Pán doktor, máme príjem, je to anjel, anjelik, početné zranenia, strašné...“ mlela stále dokola, až sa celkom prebral, otriasol, zahundral, že už ide, a zložil slúchadlo.

Anjel, pravdaže, dumal cestou, čo iné by nám dnes ešte mohli priviezť? S ironickým úškrnom otvoril dvere ošetrovne, vkročil, mechanicky zablúdil pohľadom na pacienta a vzápätí zdúpnel na prahu miestnosti.

Na stole ležal anjel.

Polodlhé vlasy farby piesku a soli sa mu v spotených prameňoch vlnili okolo malej hlavy, prikrývali zdurenú modrofialovú polovicu tváre strapatým vodopádom. Ležal v skrivenej polohe na pravom boku, ľavá ruka mu visela v neprirodzenom uhle cez stôl a doráňané, krvou do červena sfarbené franforce bielych krídel splývali v stuhách z druhej strany stola.

Neveriac vlastným očiam, podišiel k bytosti. „Kto si?“ vydralo sa mu stažka cez stiahnuté hrdlo, pričom v inštinktívnom ochrannom geste pohladkal nezranené temeno.

„Volám sa Ninon,“ povedalo dieťa a jeho zdravé tyrkysové oko spočinulo na chirurgovej tvári s takým odovzdaným výrazom biedneho psíka vďačného za láskavý dotyk, až mu to zlomilo srdce.

1. Jeden a druhý otec

Všetko sa vyvíjalo celkom dobre, kým Ninon nezavŕšila tretí rok a kým si to jeden z jeho kamarátov zo športového klubu nevšimol. „Počúvaj,“ oslovil ho, „tá ,tvoja‘ dcéra je celý Esterffy.“ Cítil tie úvodzovky v jeho hlase, rezali ako žiletky. Pravdaže, veď on to vie, ale od začiatku dúfal, že sa dieťa podá na matku, a nie na toho maďarského fičúra.

Esterffy. Potomok starej uhorskej šľachty, modrá krv a francúzska výchova, ale aby si zobral matku svojho dieťaťa, to nie, radšej zostal verný kaviarňam a vznešeným ideálom. Zoznámili sa v päťdesiatom štvrtom, zasnúbili v päťdesiatom piatom a v opare vzájomného poblúznenia spoločne prehupli do roku 1956. V Československu opatrne klíčila nádej medzi stopami bagančí druhého robotníckeho prezidenta[1], dvíhala sa ako sklonené hlávky marcových snežienok. Prerážala udupanou trávou, síce nie tak rovno a vyzývavo ako lány vyšľachtených a nebojácnych uhorských slnečníc, ale v auguste už bola natočená za slnkom spoľahlivo, s dôverou v podporu západných mocností.

Esterffy len zvažoval, čakal na osudový zvrat či správnu hviezdnu konšteláciu, a svadbu odkladal, aj keď jeho vyvolenú tehotnosť spoločensky znevážila. Vyhováral sa a sľuboval: „potom, keď sa dieťa narodí, potom, keď budeš zas štíhla do svadobných šiat, potom, keď sa vrátim z Budapešti...“ Svadobné šaty mala pripravené – ľahký, vzdušný, priam šľahačkový výtvor im v júni poslali jej príbuzní z Maďarska, ktorým ho zas v balíku označenom ako potraviny zaslali americkí emigranti. Boli prekrásne.

Nemal naponáhlo a z Budapešti sa už domov nikdy nevrátil. Keď ta na jeseň odcestoval, aby navštívil svoju rodinu a vlastnými zmyslami nasal ducha zmien, vypukla revolúcia a teror luzy.

Potom bolo mesto plné ruských tankov, streľby a mŕtvych, revolúcia sklamala samu seba, nádej zostala pochovaná pod hromadami sutín a ruská päsť ovládla skutočnosť. Aká tu nádej na zmenu? „Čo by mi urobili, keby som tak vtrhol medzi nich sám, s holými rukami? Až keď nás budú tisíce, státisíce, príde ten čas a okamih.“ Ležal bezmocne na podlahe a vzýval Boha: „Moje dieťa, pomôž mu, prosím, a daj nám možnosť oslobodiť sa od šialenstva, ktoré zavládlo na starom kontinente.“

Neprosil dlho. Boh či nadobudnutá skúsenosť mu prečistili myseľ – Európa? Nateraz to nemá zmysel, mocnosti si podelili sféry, a oni zostávali beznádejne za železnou oponou. Možno sa k téme vráti tak o tridsať rokov. Zozbieral svoje racionálne postrehy, duchovné vnuknutia a ušiel do Rakúska.

Utekal rád, hoci len s majetkom, ktorý predstavovali šaty, čo mal na sebe. Nechal doma aj svoj diplom stavebného inžiniera, ktorý získal na známej pražskej univerzite len vďaka chybe v komunistickej administratíve. Študovať začal po vojne v roku 1946, a keď prišiel februárový puč v roku 1948, bol už v treťom ročníku. Ako sa kontrola uplatňovaná diktatúrou proletariátu rozlievala do každej štrbiny bežného života, prišiel síce aj o zvyšok rodinného imania, ale v roku 1951 získal diplom. Vec takmer neslýchaná – on, potomok zhýralej aristokracie s absolútne neprípustným triednym pôvodom, ktorý ho v ďalšom živote predurčoval iba ak na prevýchovu v bani. Však mu to onedlho aj dali pocítiť, a tak namiesto mostov, ktoré boli jeho srdcovou záležitosťou, mu milostivo dovolili zúčastniť sa na projektovaní mohutných ohyzdných priehrad, a aj to len preto, lebo jednu polovicu bývalej hŕstky schopných inžinierov už do baní poslali, no a tá druhá ušla z republiky sama. Samozrejme, mohol projektovať len pod taktovkou vedúcich kádrov z ľudu, ktorí nerozumeli ničomu, ale miešali sa do všetkého. Namiesto výsledkov strohých výpočtov chceli na stavbe presadzovať stranícke poučky, a tak sa mu práca čoskoro celkom sprotivila.

V Rakúsku chvíľu trčal v utečeneckom tábore, ale čoskoro dostal politický azyl v Kanade, kde sa raz-dva uchytil. Každé ráno, keď vstával, opájal sa pri otvorenom okne závanmi slobody. Nebol to síce jeho vysnívaný Kanaán, lebo najprv musel svoj titul krvopotne obhájiť, ale potom, akoby ho dostihla ruka osudu, našiel si prácu pri riadení vodných tokov. Na blahobyt, postavenie a ľahkosť bytia si však zvykol šmahom ruky a hodil celú minulosť za hlavu. Pamätal na svoje dieťa, to sa mu nedarilo vymazať z duše, a tak – aby uľahčil svojmu svedomiu – posielal mu zo začiatku každý rok na Vianoce dary a k narodeninám ošatenie. Keď si to tak spočítal, so strieborným príborom rodu Esterffy a s jeho menom, ktoré mu pri narodení dal, to mohlo aj stačiť.

Ten druhý si uvedomoval každý deň, že je len ten „druhý“. Niežeby mu bola vďačná, že si ju zobral aj s tým kukučím mláďaťom – keď krájala cibuľu či piekla mäso, stále cítil, že je duchom niekde medzi grófskou smotánkou, že sníva o lepšom živote, prepychu, úlohe panej hradu a neodolateľnej hostiteľke pri bohatom stolovaní, kde pokrmy servíruje armáda lokajov. Ustavične sa cítil konfrontovaný s chudobou ich bytia, štvalo ho, že krátko po svadbe znovu otehotnela, a teraz je už zasa v tom. Už teraz sú štyria, čochvíľa ich bude ako hadov. Čo si, dopekla, nedala nejako odpomôcť, veď to je jej vec, keď sa okotí ľahko ako mačka! Mohla ísť do práce a tiež priniesť niečo do rodinnej kasy! Asi jej ten potrat bude musieť prikázať sám.

V posteli tiež nestála za veľa, čo ho urážalo, lebo sa považoval za zdatného samca. Zatvárala pevne oči a ústa sa jej vždy stiahli do útrpnej čiary, len aby nemusela prijímať jeho bozky. Vtedy sa v ňom prebúdzal sedliak, úmyselne preťahoval akt tak dlho, až začala slziť a pri svojom vyvrcholení jej roztvoril ústa uslintaným bozkom.

Tlela v ňom drsná zlosť, stúpala zo dňa na deň. Jeho sa nikto nepýtal, ale takto si to ani on nepredstavoval. Drel osem hodín v sklade náhradných dielov, doma sa najedol a po večeroch sa púšťal do štúdia. Veď on všetkým ukáže! Aj on bude inžinierom, keď to dokázal taký hlúpy fičúr. A potom dostane aj lepšie pracovné zaradenie, aj viac zarobí!

Na spoločnosť mu nezostával čas, do športového združenia prestal chodiť, odrezal všetky spoločenské kontakty. Nestál o to, aby zas zinkasoval nejakú pichľavú poznámku. Vedel, že jeho žena tým trpí, ale nech si trpí! Veď napokon ona a jej kukučka sú všetkému na vine. Áno, tá kukučka! Nebyť jej, možno by sa zaňho nebola vydala a mal by teraz svätý pokoj. A zlosť, ktorá mu zožierala vnútornosti, si hľadala svoj priechod.

1 Antonín Zápotocký

2. Stará dáma s čajom a ľadom

Ninon mala štyri roky a nerozumela, čo sa okolo nej deje. Už nechodili na veselé výlety so zábavnými dospelými a mamička bola stále smutná. Nedávno jej povedala, že dostane sestričku, a krátko nato, že z toho nič nebude. Otec, ktorý sa na ňu hrubo osopil, že nie je jej otec, bol ku nej zlý a nehral sa s ňou. Opýtala sa mamy, kto je potom jej otec, a keď dostala odpoveď, bola z toho najprv zmätená, ale neskôr sa tešila, že raz si po ňu ten „tatko“ zďaleka príde, odvezie ich s mamičkou a bude mať plno hračiek, lebo tie, ktoré jej poslal na Vianoce, ten druhý nemilosrdne vyhodil aj so škatuľou.

Sedela v kuchyni pod stolom a hrala sa s drevenými kockami od babičky. Dali sa poskladať až do šiestich rozprávkových obrázkov a tak pekne voňali drevom a farebným lakom! Vedela, že mamička príde z práce neskoro, odchádzala po obede a vracala sa na večeru. Jedenapolročný brat pokojne driemal v postieľke a otcovi, učiacemu sa v obývačke, sa radšej vyhýbala. Musí si vystačiť sama, začala si spievať a pohrávať sa s hlasom, vyludzovať zvláštne tóny a skúšať, čo jej hlasivky dokážu. Plynulo prechádzala z hlbokých tónov na vyššie, vyššie, ešte vyššie a šťastne sa zasmiala, ako to piskľavo znie. O chvíľu to skúsila znovu, rozhodnutá vyštverať sa čo najvyššie. Keď sa jej to podarilo, vlnová dĺžka vyludzovanej tóniny sa zrazila s kritickým kmitočtom materiálu a sklenený pohár na stole náhle explodoval. Za zvukov praskavého výbuchu sa rozletel v množstve črepín po celej kuchyni.

„To nemôžem mať pokoj ani vo vlastnom dome?“ Do kuchyne vtrhol rozčúlený otčim, a keď uvidel tú spúšť, tvár a šija sa mu sfarbili do červena. Prestrašenú Ninon premkla hrôza, lebo vycítila, že bude zle.

Schytil ju a surovo zbil. Keď spadla na zem a od bolesti sa jej zasekol dych, že nevládala ani poprosiť o prepáčenie, ešte ju niekoľko ráz kopol, kde sa dalo. Potom zdvihol skrútené dieťa ako päťkilové vrece zemiakov a vybral z komory telefónny kábel. Priviazal jej ruky a nohy o studený radiátor v spálni, lebo šetrili na všetkom, zavrel za ňou dvere a vyzúrený odišiel.

Dieťa plakalo. V neprirodzenej polohe ho čoskoro začali bolieť plecia a chrbát, ale nemohlo ani preniesť hmotnosť z jednej nohy na druhú. O polhodinu mu bolo treba na záchod, ale volať otca sa neodvážilo a nikto nechodil. Pomočilo sa do cvernových pančušiek a plakalo ďalej ticho, ešte bolestnejšie, od hanby, poníženia a strachu, že za toto dostane navyše.

Dostala, ale len dávku výsmechu a hrubosti. Keď sa neskôr išiel do kuchyne najesť, zbadal veľkú mokrú škvrnu na jej pančuchách. Zahromžil, že teraz bude ešte aj smrdieť, a tak ju vysotil na balkón do februárového nečasu, aby vyschla.

Dom, ako aj ostatné produkty socialistickej výstavby, bol sivý, dlhý, s malými oknami a balkónmi z kovových tyčí a úsporne tenkými stenami. Vedľa nich bývala stará dáma, bývalá učiteľka angličtiny a nemčiny, ktorá dávala teraz už len súkromné hodiny. Rada hrala na pianíno, ale vtedy jej ten zurvalec, keď bol práve doma, búchal na stenu.

Počula ho, ako nadáva, a keďže mali susediace obývačky a spálne, počúvala toho v neskorých hodinách oveľa viac, ako jej bolo milé. Keď to už nevedela vydržať – darmo si pritískala vankúš na hlavu –, radšej vstala z postele a šla pozerať televíziu, až kým sa program neskončil štátnou hymnou.

Ale teraz bolo päť hodín popoludní a vedľa už hodnú chvíľu plakalo dieťa. Znepokojená chodila po byte, rozmýšľajúc, ako by mu mohla pomôcť. Vyšla na balkón, vyklonila sa, či neuvidí niečo cez okno blízkeho susedného balkóna, ale nedovidela. Vrátila sa, sadla si a znovu – ten plač!

Nedalo sa to vydržať, znovu vyšla na balkón – a zazrela dieťa, ako stojí vo vetre, pridŕžajúc sa kovových tyčí.

Videla, že je mokré, uplakané a uzimené. Tak sa zľakla, že najprv neverila vlastným očiam. Vzápätí ju obliala vlna hnevu a dodala jej energiu. Bez slova vbehla do bytu a vyniesla von svoju najteplejšiu deku. „Tu máš, Ninon, zabaľ sa do nej a vyzleč si tie mokré veci,“ povedala ticho, ale veselo, aby jej malá dôverovala.

Pančuchy aj nohavičky pošúchala na mokrých miestach mydlom a opatrne oprala tak, aby ich nenamočila celé. Zapla sušič na vlasy a raz-dva ním vysušila nohavičky, potom ho strčila do pančúch, aby tiež rýchlo uschli. Pôjde to, sú také maličké, pomyslela si a stiahlo jej hrdlo. Kým sa odev sušil, zohriala čaj a podala ho dievčatku, ktoré vďačne zovrelo teplý hrnček do roztrasených rúk.

Stará dáma sa trápila. Keď sa dieťa vyzliekalo, zbadala, že má navreté červené šmuhy na zápästiach a modrajúce sinky na stehnách. Chodila zasa hore-dolu po byte, až sa jej začala krútiť hlava a narazila do rohu na chodbe. „Ach, ten prekliaty roh,“ zanadávala, lebo sa jej to už viac ráz stalo aj v noci. Nezvládla vždy presne vytočiť uhol úzkej chodby medzi predsieňou a kuchyňou. „A to tu máme všetci rovnako, aj tí s malými deťmi,“ pokrútila nesúhlasne hlavou a vrátila sa k pôvodným úvahám.

Musí niečo urobiť. Milovala deti, hoci s manželom jej ich osud nedoprial, učila ich celý život. Rozhodla sa, že najprv sa porozpráva s matkou dievčatka. Príležitosť sa jej naskytla čoskoro, stretla ju cestou z obchodu. Lenže tá sa tvárila, že nevie, o čom je reč a jej pohľad bol mdlý a nezúčastnený.

Stará dáma sa nazlostila. Rozhodla sa zmeniť taktiku. Najprv to skúsi po dobrom. O dva dni zazvonila u susedov a navrhla matke, že jej pomôže s dcérkou, keď bude poobede v práci, môže ju postrážiť. Po začiatočných rozpakoch matka súhlasila a z občasných návštev sa vyvinuli pravidelné tri popoludnia v týždni.

Ninon starú dámu zbožňovala, bola ku nej taká dobrá, vždy uvarila čaj a rozprávala sa s ňou po anglicky aj po nemecky. Jej vráskavá múdra tvár a staromódna útulnosť jej bytu sa stali pre malú synonymom bezpečia. Byt bol síce zariadený veľmi jednoducho, ale každý kus nábytku mal veľkú hodnotu a vynímal sa ako solitér. A ešte aký! Dva fotely mali opierky z ohýbaného mahagónového dreva a ich poťahy, síce ošúchané, sa pýšili biedermayerovským motívom labutí. Krivky dlhých ladných krkov sa premietali až do šikovne ohnutých nôh kresiel a intarzovaného stolíka. „Čaj,“ oznámila stará dáma a položila pred Ninon šálku z tenučkého porcelánu, na vonkajšej strane s potlačou pestrých veľkokvetých ruží.

„Pani Elvíra,“ neodolalo dieťa, „kde kvitnú takéto ruže?“

„To sú moje najobľúbenejšie, čajové,“ odvetila stará dáma a povzdychla si: „Anglické. Len to nesmieš nikomu povedať,“ priložila si zdvihnutý ukazovák na pery.

Jasné. Ako mnohé iné veci. Napríklad, že pani Elvíra bola dcérou bohatého továrnika a kedysi bývala v prepychovom šesťizbovom byte spolu s rodičmi a tromi súrodencami. Po puči v roku 1948 ich z bytu vyhodili, zariadenie zoštátnili a stará dáma bola rada, že sa jej podarilo uchytiť zopár srdcu milých kusov, medzi ktorými s manželom dožívala. V roku 1948 už mala 68 rokov, tak ju režim oklasifikoval ako neškodnú a láskavo jej dovolil učiť, kým si za ňu škola nenašla náhradu.

„Ten štýl sa volá empír,“ pošepla zvedavej Ninon, ktorá blúdila zarazeným pohľadom po oblých krivkách nábytku. Oni mali doma všetko pravouhlé, až si museli dávať pozor na premávku v byte, ostré hrany dokázali poriadne ublížiť.

V staromódnej vitríne sa skveli porcelánové košíky kvetín, poľovníci s loveckými psami, roztancované baletky v rozviatych sukniach. „Ach, táto je prekrásna,“ vzdychla Ninon, keď prvýkrát vzala do rúk krehkú tanečnicu s privretými očami a oduševneným úsmevom. „Je tvoja,“ oznámila stará dáma, „dám ti ju, keď príde čas.“

Čo je to, keď príde čas? premýšľala Ninon, pre ktorú mali vesmír aj čas neuchopiteľnú dimenziu. Ale veď nemusím všetkému rozumieť, povedala si, keď pani Elvíra zasyčala nad úradným listom: „God damned communists!“

Bohom prekliati komunisti. A tak sa Ninon naučila aj prvé, nie celkom salónne anglické slová, ktorých význam pochopila až neskôr. Pani Elvíru ktosi udal, tak jej úradne zakázali dávať súkromné jazykové hodiny, pokiaľ si chcela zachovať nárok na mizerný, zato pravidelný dôchodok.

„Čo teraz urobíš, teta Elvíra?“ spýtala sa vystrašená Ninon. Sotva si našla kotvu v živote, už hrozilo, že sa potopí.

„Predám zopár kusov nábytku,“ povedala zamyslene stará dáma. V nasledujúcich mesiacoch sa vytratil z jej bytu písací stôl s orechovou vrchnou doskou, jeden perzský koberec, šesťramenný krištáľový luster a dve zo štyroch empírových kresielok. Z vitríny ubudol poľovník s dvoma strakatými loveckými psami.

Les zostane pustý, keď v ňom vyrúbeme stromy. Kde porastú kvety? Jar aj jeseň splynú do ničoty. Ninon sa pokúsila sformulovať svoju prvú hlbokomyseľnú otázku: „Čo zostane tvojmu srdiečku, aby sa potešilo?“

„Dievčatko,“ spozornela stará dáma, „počulo si už o mori?“

Málo, iba ak čiernobielo v telke, odpovedal Ninonin ľahostajný pohľad. „Nič to,“ pohladila ju stará dáma, „raz sa k nemu dostaneš. Má farbu ľadu a pokoja a nesie tiaž ospalých viečok na svitaní. Poobede sa vlní spenenými kaskádami v zlatistých spŕškach rozjarenej vody a večer zaplavuje unavenú ľudskú dušu trblietavými zábleskami.“

„Vážne?“ čudovala sa Ninon. „A kde najbližšie sa také krásne more nachádza?“ Stará dáma sa na chvíľku zastavila a s nežným pohľadom sa usmievala na oblaky za oknom.

Prečo nič nehovorí? Je niekde tam, vonku? Ach, tak rada by som to vedela. Neviem síce kde, ale raz k nemu iste zacestujem, keď ho tak pekne opísala.

„Pianíno nie!“ skríkla Ninon, rozhodnutá brániť ho vlastným telom.

Ach, dieťa. „Sila vôle hory prenáša,“ zvážnela stará dáma a zaspomínala. „Aj keď niekedy scestne,“ žmurkla na Ninon. Hrávali voľakedy s manželom kombinačnú, ale režimom odsudzovanú imperialistickú kartovú hru, nazývanú bridž. Pravdaže, vždy len medzi najlepšími priateľmi v nedeľu poobede. Hru hrali dve dvojice a každá sa pri úvodnej licitácii zaväzovala k počtu uhratých tromfov. „Päť pík,“ oznámil raz počas improvizovanej súťaže niekoľkými likérikmi povzbudený manžel. „Iste?“ povytiahla obočie pani Elvíra, ale hanebnej prehre už nevedela zabrániť.

„Bol by som to uhral,“ preniesol ponad stôl ponížený manžel. „Keby si ma podporila,“ pozrel na manželku.

„Nože nevrav,“ neodpustila si pani Elvíra. „Asi tak čím, keď sme tie tromfy nemali na ruke? Silou vôle?“

Sila vôle. Chcieť. Ninon si osvojovala nový pojem a onedlho podstúpila prvú praktickú skúšku. Vo vyprázdnenom byte pani Elvíry stálo pianíno osamelo, akosi asymetricky, pri balkónových dverách.

„Čo robí tvoj otec?“ spýtala sa pani Elvíra, keď zachytila jej pohľad, zvažujúci proporcie už prázdnej steny.

„Spí,“ naznačila Ninon posunkami a oprela si líce o dve zložené ruky.

„Tak mi pomôž!“ Stará dáma vstala a zaprela sa z jednej strany do pianína.

Aha, potiahneme ho ta, kde má z opačnej strany hlavu, rozjasnilo sa päťročnej Ninon, a ťahala kus nábytku odušu. Dva metre zdolali spoločnými silami, Ninon odkväcla medzi krídlami labutí na gauči a pani Elvíra si pritiahla otočnú klavírnu stoličku: „Prečo by mal spať spánkom spravodlivých?“ A čo najhlasnejšie začala hrať a spievať Internacionálu.

Ninon dostala záchvat smiechu. O chvíľu niekto zazvonil, zľakla sa a schovala pod posteľ v druhej izbe.

„Už aj prestaňte hulákať!“ kričal nazlostený chlap. „Čo si to dovoľujete, takto popoludní...“

Pani Elvíra sa mu len výsmešne pozrela do očí.

Dočerta. „Kde je Ninon?“ Chcel ju odviesť domov a vyliať si na nej zlosť.

„Neviem,“ pravdivo odpovedala stará dáma, lebo to naozaj nevedela, a tresla dverami.

Stará dáma si Ninon obľúbila, hoci už pred rokmi zvažovala, či je jej srdce ešte schopné ľúbiť človeka. V jej živote sa vystriedali muži, ustálil sa manžel, natrvalo zostávali rodičia a súrodenci... Ale každú chvíľu cezeň mašírovali lumpi, neogabanci a chrapúni. Nech konečne umriem, modlila sa zarána, ale Boh jej namiesto rakvy poslal dieťa. Také radostné, krásne, bystré a hladné po vedomostiach. Nerobilo mu ťažkosti ani striedanie jazykov, možno preto, že odmalička hovorilo s matkou po maďarsky a s otcom po slovensky. A napodiv – bolo veľmi chápavé.

Nech robila, čo mohla, plač a stony odvedľa neprestávali. Raz nabrala odvahu a zúrivo sa zaprela do susedovie zvončeka. Po dlhej chvíli jej otvoril ten grobian, celý červený a spotený, a osopil sa na ňu, čo chce. Keď sa spamätala, vynadala mu a prikázala, aby dal malej okamžite pokoj, lebo zavolá políciu. Zachechtal sa a pribuchol jej dvere pred nosom.

Ale plač, chvalabohu, o chvíľu prestal. Stará dáma si vydýchla. Nie však nadlho. Keď k nej Ninon najbližšie prišla, okolo úst sa jej črtali ranky v tvare obdĺžnika – stopy po odtrhnutí nejakej pásky, ktorú jej otčim po bitke prilepil, aby nerušila susedov.

Stará dáma prestala zalamovať rukami a rozhodla sa prejsť do protiútoku. Najprv sa pokúsila vyškoliť malú. „Run, baby, run!“ – Bež, dieťa, bež, prízvukovala jej. Nech zazvoní u nej alebo ujde von, rýchlo, rýchlo. Dieťa na ňu hľadelo široko roztvorenými očami, lebo sa čudovalo, čo sa u nich doma deje až také nezvyklé, ale napokon prikývlo.

„To nemusí stačiť,“ vravela si v duchu stará dáma. Prečítala mnoho kníh, medzi nimi detektívky aj špionážne romány, a tak si začínala pripravovať bojový plán. Veď čo sa jej už len môže stať? Je stará, nikoho nemá, keby ju ten človek hoc aj zabil, žila už dosť. Vybrala zo skrine vychádzkovú palicu nebohého manžela, v mrazničke naplnila nádobku na ľad a do chladničky vložila krčah studenej vody. Už vedela, čo najbližšie urobí. Zoberie si palicu, krčah s vodou a ľadom, zazvoní u susedov a prekryje zvonku priezor, aby ju ten chlap nespoznal. Keď otvorí dvere, hneď ho silno tresne palicou po hlave a vychrstne mu do tváre krčah ľadovej vody.

Urobila si skúšku. Zobrala do jednej ruky palicu, do druhej krčah a prikradla sa ku dverám susedného bytu. Zistila, že nemá voľnú ruku na zazvonenie a prikrytie priezoru, tak sa rozhodla vynechať palicu z plánu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Úvod

1. Jeden a druhý otec

2. Stará dáma s čajom a ľadom