Text © 2011 by Drahoš Mihálek

Jacket design © Viera Fabianová 2011

Slovak edition © 2011, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2636-4

Sú dni, keď sa dáva, a dni, keď sa berie...

1989 – 1992

„Doriti,“ vykĺzlo mi mimovoľne z úst pri pohľade na titulnú stranu Süddeutsche Zeitung.

Sadol som si k raňajkám v útulnom mníchovskom penzióne v predposledný deň „náročnej pracovnej cesty“. Pozvala nás na ňu partnerská nemecká firma, ktorej sme dodávali poľnohospodárske polotovary.

„To nie je možné!“ opakoval som si v duchu a čítal ten istý titulok vari po desiaty raz.

Veľkými písmenami tam stálo: 400 000 ĽUDÍ V ULICIACH. A celú stranu zaberali fotografie Václavského námestia plného demonštrantov a policajtov oháňajúcich sa obuškami. Vôbec mi to nepripomínalo zábery z prvomájových manifestácií, servilné úsmevy našich vedúcich osobností, otrávené tváre povinne manifestujúcich a celú tú atmosféru ako zo zvieracej farmy. Nie, tieto fotky boli plné emócií a otvorenej vzbury. Fotky, ktoré nám dovtedy servírovali naše médiá z krajín prehnitého kapitalizmu.

Zabudol som na raňajky a začal pátrať po svojom šéfovi, riaditeľovi kombinátu, ktorému som robil na tejto ceste spoločníka. Našiel som ho sedieť poblednutého vo svojej izbe.

„Čítal si to?“ spýtal sa s pohľadom neprítomne upretým na nemecký plátok. „Sme v prdeli,“ povedal a nalial si z načatej fľaše slivovice. „V prdeli ako Poľsko v tridsiatom deviatom,“ dodal.

Nechal som ho s jeho závermi samého a išiel som sa prichystať na záverečné stretnutie s našimi partnermi.

Bolo 18. novembra 1989 a revolúcia ma zastihla v prívetivom objatí imperialistických štváčov, ako bolo vtedy v móde titulovať všetky krajiny na západ od nás.

Bolo to moje štvrté objatie od roku 1976. Dve z nich som absolvoval služobne a dve súkromne, čo bolo za trinásť rokov pokusov na vtedajšie roky celkom slušné. Zásadným rozdielom medzi služobnou a súkromnou cestou tých čias bol rozdielny prístup našich colníkov. V prvom prípade vám nepozerali do zadku, či v ňom náhodou nepašujete zakázanú tlač, mydlo Fa alebo digitálne hodinky.

Po rozpačitej rozlúčke s našimi partnermi som zabehol do veľkého obchodného domu, z ušetrených diét kúpil synovi skejtbord, dcére veľkú hovoriacu bábiku a všetko som zbalil do riadnej tašky. Nech mi to teraz skúsia na hranici vziať, pomyslel som si.

Ale nevzali. Ani sa nespýtali, čo vezieme. Nevedeli, čo so sebou, tvárili sa, akoby mali na obed dážďovky.

Prvé, čo mi po návrate domov napadlo, bolo, že som úspešne ušiel ďalšej (možno poslednej) pozvánke na úvodné stranícke školenie, ktoré sa malo konať niekedy po dvadsiatom novembri. Druhé a podstatnejšie bolo poznanie, že neuveriteľné sa stalo realitou a že v prdeli síce niekto bude, ale nebudem to ja a väčšina národa. Tretím bola otázka: „Na čo čakáš, človeče? Tie kľúče, ktoré si skoro zodral štrnganím na námestí, nie sú od mercedesu!“ A štvrtým hrejivý pocit, že tí dvaja páni v kožených kabátoch, ktorí u nás zaklopali počas mojej služobnej cesty v Nemecku a kládli mojej manželke neurčité otázky ohľadne akejsi spolupráce, ma môžu bozať v riť.

A tak som sa pustil do práce.

Prehrabal som všetky vizitky rakúskych firiem, od ktorých sme dovážali nejaké náhradné diely, vybral som šesť, vzal si týždeň dovolenky, nasadol do svojho rumunského citroenu a vydal sa za novou budúcnosťou.

V štyroch viedenských firmách som nebol úspešný. Ponúkal som im priame zastúpenie v Československu, naštartovanie nového typu biznisu. Akého, to som vtedy ešte nevedel. V dvoch firmách som našiel ľudí z vizitky, ktorí mi neurčito povedali, že ponuku zvážia. Mal som pocit, že po mojom odchode dajú zavolať saniťákov z najbližšej psychiatrickej kliniky, aby mi uviazali slušivý biely úbor s mašľami vzadu. V ďalších dvoch som našiel iba prekvapené sekretárky. V piatej firme, asi stodvadsať kilometrov od Viedne, som konečne pochodil, aspoň som si to vtedy myslel.

Majiteľ vyzeral seriózne a prejavil záujem o moje služby. Dohodli sme sa, že mu budem robiť „agenta s horúcou vodou“, inými slovami, budem predávať jeho výrobky a zháňať ďalšie obchody. Po skončení debaty mi ukázal svoju výrobu. Bola to hala dvadsaťkrát desať metrov, v ktorej pár ľudí vyrábalo násady na rýle a motyky. Nuž, na vizitke to vyzeralo lepšie, pomyslel som si.

Po návrate domov som okamžite dal výpoveď. Všetci kolegovia na mňa pozerali ako bača do Tuzexu, zastupujúceho riaditeľa (pôvodný už bol tam, kde pred týždňom predpovedal) to však vôbec nezaujímalo, podpísal bez komentára.

A tak som asi osem mesiacov jazdil ako šialený (už na francúzskom renaulte) po celej republike a pokúšal sa predávať jeho „high-tech“ výrobky. Jedinými dvoma kšeftmi, ktoré sa nakoniec vydarili, bol vývoz kovových pásov do Líbye a polyetylénových vreciek do Grécka. Aj za ne však môj zamestnávateľ zaplatil iba čiastočne. Asi tak ako mne. Nuž, dobrá škola!

Ale republiku som spoznal celkom slušne a podvedome som začal pestovať jednej zo svojich koníčkov – zbieranie zážitkov.

Vymietol som mnoho hotelov, zbalilo ma zopár šarmantných báb, ani som nevedel ako. Od tých by si sa mohol, chlapče, učiť, napadlo mi viackrát. Ale zaujímavým zistením bol zdanlivý paradox – vždy ma prekvapili popolušky čiže práve tie menej šarmantné, menej vyzývavé, ale o to náruživejšie. Dokázali sa odovzdávať telom i dušou, čo drvivej väčšine „missiek“ chýbalo. Ale chlapi sú nepoučitelní, feromóny fungujú ako u motýľa s kvetom, ako som odvtedy zistil najmenej stokrát.

Pri obchode s polyetylénovými vreckami som spoznal svojho budúceho spoločníka Mateja. Šéfoval pridruženej výrobe družstva a vývoz vreciek bral ako osobnú záležitosť. Dokázal veci doťahovať do konca, čo sa mi na rozdiel od iných vtedajších „manažérov“ páčilo. Zdalo sa, že sme jedna krvná skupina.

Začali sme cestovať spolu a hneď bolo veselšie.

Raz po ceste kamsi na Moravu mi hovorí: „Počúvaj, mohol by si ma aj s dvoma kolegami z našej výroby vziať na výstavu obalov do Frankfurtu. Renaultom je to lepšie ako žiguliakom, naftu zaplatíme.“

„Šibe ti? Čo keď ma bude Rakúšan hľadať? Čo mu poviem, kde som?“ namietol som.

„Vyser sa naňho,“ odvetil, „ženieš sa ako zdutá koza dolu lúkou a čo z toho máš? Tie tri tisícky mesačne?“

Nuž, mal pravdu, viac som zarábal ako pomocný kurič počas mojich prerušených vysokoškolských štúdií a to som si popri práci ešte stihol napísať diplomovku a urobiť štátnice z angličtiny. Vtedajší kolegovia aj tak nevedeli, čo robím, väčšinou to boli prepustení delikventi.

„Okej, kedy chceš vyraziť?“ spýtal som sa.

„Výstava sa začína o týždeň, dovtedy vybavím, čo treba,“ odvetil.

A tak sme vyrazili. Cesta ubehla celkom dobre, aj keď sme párkrát museli na parkovisku odháňať túlavé psy, prilákané vôňou čerstvých klobás, slaniny a ďalších zabíjačkových špecialít, ktorých Matejovi kolegovia viezli za dve tašky.

Ubytovali sme sa v peknom penzióne. Problémy sa však začali hneď nasledujúci deň ráno. Práve sme s Matejom prichádzali na raňajky, keď počujeme naštvaného majiteľa penziónu, ako vykrikuje svojou materčinou na našich spolucestujúcich: „Toto neni supermarket ani jedálen Červeného kríža! To nemôžete brat jako na fronte! Valka skončila!“A trhal im z rúk igelitky naplnené až po okraj všetkým, čo na švédskych raňajkových stoloch zostalo po ich odchode.

„Platíme štyridsať mariek za noc, tak to by malo byť v cene,“ oponoval mladší z kolegov Fero.

„Ty dilino, v tej igelitke toho máš aspoň za päťdesiat, a okrem toho, toto sa nerobí. Nažral si sa? Nažral ako vlk v Červenej Čiapočke, tak to vráť a nerob hanbu mne a Slovákom všeobecne!“ zhúkol som naňho.

S dlhým šomraním skončil obsah igelitiek opäť na svojom mieste. Pred príchodom na výstavisko však Fero zalovil v náprsnom vrecku a vytiahol dva spojené krajce chleba s kopou šunky, z bočného vrecka na saku papriku, z vrecka na nohaviciach malú fľašu džúsu. „Mňa len tak neodrbú, títo kapitalisti,“ vyhlásil a pustil sa do jedla.

Stuhol som a modlil sa, aby nás tu nezatvorili.

Keď sme sa po skončení výstavy stretli, obaja mali v rukách veľké igelitové tašky, plné na prasknutie.

„Čo to máte, chlapi?“ spýtal som sa.

„Igelitky,“ povedal Mišo, postarší vedúci dielne.

„To vidím, ale čo v nich?“ nedalo mi.

„Igelitky, asi dvesto. Pekne sme ich zrolovali, aby sa zmestili,“ odvetil.

„A načo vám budú?“

„Zídu sa, u nás stojí každá dve koruny,“ zaklincoval Fero.

„A čo mašiny na obaly, našli ste niečo vhodné pre firmu?“

„Bolo pri nich veľa ľudí, nemohli sme sa k nim ani dostať,“ povedal. „A okrem toho nevieme po nemecky, ani ja, ani Mišo,“ dodal.

Panenka skákavá, rýchlo domov, pomyslel som si. Ešte pár dní, a bude treba objednať aviu.

„Rob s nimi niečo, Matej,“ povedal som mu večer pri víne. „Inak zajtra balím a padám odtiaľto,“ vyhlásil som.

„Dobre, usmerním ich,“ prisľúbil.

Nasledujúce dva dni prešli bez mimoriadnej udalosti, iba pri odchode sa mi zdalo, že ich kufre sú akési plnšie ako pri príchode, ale nemal som chuť znovu ich vyšetrovať.

Po ceste späť sme sa zastavili natankovať a keď som si šiel na WC umyť ruky, začul som, ako naši dvaja „manažéri“ debatujú pri pisoároch.

„Myslíš, Fero, že to posteľné prádlo sa bude mojej starej páčiť? Za tých pár dní, čo sme na ňom ležali, je síce trochu pokrčené, ale poskladal som ho, vyzerá ako nové.“

„To máš jedno, zadarmo je výborné. Ja som si vzal len hadicu zo sprchy, tá moja je už deravá a takúto veru u nás nedostaneš. A keby ten chuj do nás stále nerýpal, vzal by som aj garnižu.“

Potichu som vyšiel a v aute povedal Matejovi: „Mám taký pocit, že by si mal dať čoskoro výpoveď. S takýmito kádrami sa porazíme sami.“ A pochopil som aj to, že „horúca voda v kufri“, ktorú som nosil tie dlhé mesiace, vychladla a prišiel čas začať pracovať pre seba.

Mateja som nemusel dlho presviedčať. „Fifty-fifty. Berieš?“

„Beriem,“ prikývol. Pozval som ho k sebe, čiže do bytu, v ktorom som spolu s manželkou Ninou a dvoma deťmi býval so svokrovcami, a po fľaši brandy sme mali už aj názov firmy, ktorú si založíme. „Chceme obchodovať? Chceme. Je patrónom obchodu Merkúr? Je. Vybavené.“

Ráno sme sa prebrali na gauči, rozbití ako cigánske hračky, ale so širokým úsmevom.

Mali sme nejaké tri, štyri tisícky, elán, energiu, minimálne skúsenosti a hmlisté predstavy o tom, s čím by sme vlastne mali obchodovať.

Začiatky boli veselé. Dôležité bolo nechať si vytlačiť vizitky a prenajať nejakú kanceláriu. Oboje sme zvládli v priebehu pár dní a rozbehli sme sa hľadať biznis.

„Kamoš z konzumu mi dnes hovoril, že majú na sklade tu v Blave plno mrazeného ananásu a nevedia čo s ním,“ vyhlásil môj spoločník večer niekedy začiatkom roku 1990, pár dní po tom, ako sme založili firmu.

„A majú ho plno aj v košickom Konzume?“ spýtal som sa ho.

„Čo ja viem prečo?“

„No ak nemajú, určite ho potrebujú.“

„Čo si pil?“ spýtal sa podozrievavo.

„Nič, ale keby sme ho predali košickému Konzumu, tak ten problém posunieme iba ďalej, možno z toho ananásu niečo zjedia, a my môžeme na tom zarobiť.“

A aj sme zarobili. Bolo ho „iba“ zo štyridsať ton, ale zainteresovali sme pár ľudí, ktorí nám podpísali prevzatie tovaru a faktúr, zaplatené sme dostali, skôr ako bolo treba uhradiť faktúru a zostalo nám ešte necelých stotisíc. Chudák ananás sa ani nepohol, len majiteľom už bol košický konzum, ktorý ním disponoval v sklade v Bratislave.

Stotisíc, to už bola pekná sumička na úvod. Živili sme z nej firmu, do ktorej sme prijali dvoch kamarátov za zamestnancov, asi tri mesiace. Na ďalšie obchody sme si museli chvíľu počkať, ale stáli za to.

Cez jedného kamaráta sme sa zoznámili s partiou, ktorá mala rozpracovaných niekoľko dodávok akýchsi medicínskych prístrojov pre nemocnice. O medicínskom vybavení som toho vedel málo, hoci som v rámci povinnej vojenskej služby lekárske povolanie často striedal s pôvodnou funkciou delostrelca. Môj priateľ, ktorý bol v tom čase na útvare originál lekárom, totiž chodil hrávať tenis, robil si vodičský, chodieval obšťastňovať svoju frajerku a na jeho službu mu logicky nezostávalo veľa času.

V deväťdesiatom prvom si ešte pacienti nemuseli so sebou pri hospitalizácii brávať toaletný papier, mydlo a posteľnú bielizeň, ale technologické vybavenie nemocníc bolo pomerne slabé.

Podarilo sa nám cez ďalších známych nalomiť vedenie jednej z nich, aby kúpili prístroj od firmy, ktorá bola dodávateľom našich kamarátov, a provízia bola na svete. Tentoraz to bolo podstatne viac a nám okrem investovania do firmy zostalo aj na nový peugeot, ktorý susedia závistlivo okukovali.

„Vieš, Dany,“ hovoril mi šéf partie, ktorá prístroje zabezpečovala, „je dôležité byť len pri tom, mať pár známych a trochu sa podeliť. Nemocnice tie mašinky jednoducho potrebujú a každá z firiem, ktoré ich vyrábajú, ti poskytne províziu. Treba sa orientovať na známe firmy a máš to. Zdravie je najväčší kšeft.“ Už vtedy sformuloval jeden zo základných princípov biznisu, ktorý platí podnes, a nielen u nás.

Medzitým som stretol zopár spolužiakov zo školy, ktorým sa zjavne nechcelo odchádzať z teplých miestečiek v rôznych, ešte štátnych firmách. Tie na Slovensko dovážali prakticky všetko, od kečupu po stíhačky. A v tom období sa u nás predalo, ako o rok neskôr poznamenal môj kamarát novinár, „aj hovno na palici“. Ľudia mali úspory a nemali za ne čo kúpiť.

„Počúvaj, Valér,“ oslovil som jedného zo spolužiakov z firmy Exim, „čo ti platia za to, že tu zohrievaš túto stoličku?“

„Som šéfom oddelenia, nemám sa zle, dnes už mám cez šesťtisíc mesačne.“

„A nechceš dvakrát toľko plus podiel na zisku? Keď to pofrčí, myslím, že nebudeš nadávať. Ten váš podnik aj tak skôr či neskôr niekto kúpi a keď sa mu zapáči, kopne ťa do zadku. Budeš bez roboty a hlavne bez svojich obchodných partnerov.“

Dlho som ho nemusel presviedčať. O dva týždne už bol u nás aj so svojou asistentkou a dovtedajšími dodávateľmi Eximu. Začali sme dovážať oriešky v čokoláde, kolekcie módnych doplnkov, mleté korenie a ďalšie artikle. Predávali sme ich často priamo z kamiónu na parkovisku a prvé zásielky sme poctivo vyložili vlastnými rukami. Sem-tam sa nám podarilo nakúpiť aj „zaručene pravý a originálny“ tovar, ako napríklad koženú galantériu zo slonej kože, ktorá sa po prvom styku s dažďom začala rozpadať, alebo mleté čierne korenie, ktoré pomleli aj s kríčkami. To nám našťastie zabránil predávať negatívny posudok z hygieny, ale to patrilo k veci.

Na Slovensku sa začalo vynárať čoraz viac podnikateľov. Na pracovnom stole sa intenzívne hromadili ponuky na zakúpenie rôzneho tovaru. Len fascikel s ponukami na kontajnery marlboriek, ktoré si po prevode financií môžete vyzdvihnúť vo viacerých európskych prístavoch, mal hrúbku asi tri centimetre. Podobne na tom boli počítače, mrazené mäso a mnoho ďalších položiek.

Pri návšteve Tóna, známeho podnikateľa, ktorý dovážal počítače, som bol svedkom „nákupu“ tejto vymoženosti doby pre jeden veľký štátny podnik. Nákupca prišiel na rokovanie a oznámil, že potrebuje počítač pre riaditeľa, troch námestníkov a možno niečo aj do výroby.

„Aké máte požiadavky na výkon a konfiguráciu?“ spýtal sa ho Tóno.

Nákupca naňho pozrel ako bachar na väzňa, ktorý sa ho snaží podplatiť dvackou, a vyhlásil: „Má byť dosť veľký a vysoký, aby sa naň dal položiť aj fax, aj kanvica na kávu.“

Fax bola ďalšia vymoženosť doby, mal som v tých časoch pocit, že národný predrevolučný šport – každý udáva každého – nahradil mierumilovnejší variant: každý faxuje každému.

Tóno sa milo usmial, zjavne zvyknutý na objednávky tohto druhu. „Mám tu zopár na sklade, včera dorazili, ale sú trochu drahé, asi stotisíc za kus. Ale môžete ich mať hneď zajtra.“

„Výborne,“ potešil sa nákupca, „šéf aj tak povedal, že mám kúpiť niečo poriadne, nech vidno, že to nie je aušus.“

Obchod bol uzatvorený. Budova, v ktorej mal Tóno prenajaté obchodné priestory, bola v priebehu roka jeho majetkom.

„Počuj, Matej, vozíme sem tie dreky z juhovýchodnej Ázie, čo keby sme to išli omrknúť priamo k nim?“ nadhodil som začiatkom deväťdesiateho druhého svojmu spoločníkovi. „Možno nájdeme niečo zaujímavé, trochu im skrešeme ceny a náš obchodný atašé sľúbil nových partnerov.

„Jasné, poďme,“ zakontroval.

Naše znalosti o krajinách tohto regiónu boli chabé a teoretické, ale začiatkom marca sme už sedeli v lietadle Swissairu a mierili cez Zürich do Bangkoku.

Bol to výlet „za všetky drobné“. Keď som sa nad ním s odstupom času zamyslel, krútil som neveriacky hlavou, čoho sme boli schopní. Zbierka zážitkov sa utešene rozrastala a po návrate domov do nej pribudlo zopár mimoriadnych exemplárov.

Mimochodom, slovo „domov“ vtedy trochu bledlo. Chodil som domov v podstate spávať a aj keď som bol zvyknutý makať aj „za komanča“, teraz sa k tomu pridala motivácia a adrenalín. Naše fungovanie mi silno pripomínalo zlatokopeckú horúčku na Aljaške poldruha storočia predtým. Gorbačov pustil džina z fľaše a človek mal pocit, že peniaze ležia na zemi, len sa treba po ne správne zohnúť. Moja polovička s tým však nebola celkom stotožnená, peniaze pre ňu nikdy veľa neznamenali. Ja už som však mal dosť vyratúvania, čo všetko si za 1 650,-Kčs mesačne mínus mladomanželská pôžička musí rodina s dvoma malými deťmi pred osemdesiatym deviatym odopierať, a mal som plné zuby povinnej vďaky za posraté reklamné pero, zapaľovač alebo cukríky Haribo, ktorými ma príležitostne nejaký „prehnitý kapitalista“ obdaroval. Svojej rodine som kúpil psa, ktorý mal tak trochu zaplátať dieru po mojej večnej neprítomnosti. Ale v živote to už tak býva, že nejde všetko zvládať na výbornú, a mal som dojem, že o čo viac sa mi darí v práci, o to menej doma.

Keď sme asi o desiatej predpoludním vystúpili v Bangkoku z lietadla, mal som pocit, akoby mi v saune spadol na hlavu kýbeľ s vodou aj s naberačkou. Bolo tridsaťtri stupňov Celzia, úžasná vlhkosť, boli sme nevyspatí a krútila sa mi hlava.

„Ty vole,“ neodpustil si Matej, „to je sila.“

Bolo to naše prvé stretnutie s exotikou. Fascinovali ma vône. Nedajú sa opísať, ale mal som pocit, že vlhkosť ich pasírovala pokožkou dovnútra tela a odfiltrované sme ich vydychovali späť do ovzdušia. Orosené ružové orchidey s vanilkou a jemnou zatuchlinou. Sprevádzali nás celou cestou a až neskôr som prišiel na to, že ich vlastne vyťahuje na povrch zmyslov teplota, vlhkosť a sám život v týchto končinách.

S našimi partnermi sme boli dohodnutí na stretnutí v nasledujúci deň. S otvorenými ústami sme si vypočuli otázky o tom, či sme si balili batožinu sami, či sme ju mali pod dohľadom po celý čas, či nevezieme nejaké drogy alebo iné zakázané predmety. Až neskôr sme sa dozvedeli, že v Thajsku je za pašovanie drog trest smrti, v lepšom prípade doživotie, čo je v podstate v krátkom čase to isté.

Po vyjdení z odbavovacej haly sme sa obzerali po taxíku. Čo čert nechcel, našli sme ho, skôr ako sme stihli na niekoho zakývať.

Prihovorila sa nám sympatická Thajčanka. „Môžem vás zaviezť do hotela za tristo bahtov a za ďalších tristo vám poukazujem najkrajšie miesta v Bangkoku.“

Pozreli sme s Matejom na seba a nerozhodne prikývli. Počítalo sa to ľahko, jeden baht sa rovnal jednej korune. Z letiska do hotela, ktorý nám rezervovali naši partneri, to bolo autom asi poldruha hodiny, cena sa nám zdala primeraná.

„Okay, let’s go,“ prikývla Thajčanka. Po ceste nám rozprávala všeličo o Thajsku a Bangkoku, ale pamätám si iba bilbordy popísané chrobáčikovými písmenami, ktoré som videl bočným okienkom auta.

„Výťah teraz nefunguje,“ povedal recepčný, keď sme sa zapísali, a tak sme začali ťahať kufre hore schodmi do izby.

„Seriem na takýto hotel,“ vyhlásil som naštvane.

„Nalej, dáme si sprchu a vypadneme na exkurziu. Čo by si čakal za tú cenu na noc?“ zakontroval Matej.

Lenže sprchu sme na izbe nenašli. Vyšiel som na chodbu pohľadať ju a keď som zbadal pri stene potácať sa chlapíka, ktorému z predlaktia trčala zapichnutá ihla, pakoval som naspäť.

„Maťo, nie som útlocitný, ale poďme odtiaľto do riti. Nepotrebujeme sa dostať do prúseru.“

Naša Thajčanka nás našťastie čakala dolu a keď zbadala, ako teperíme kufre späť do auta, nezdržala sa smiechu.

„Len sa smej, ty puča. Keby ťa u nás naháňala medvedica na Táloch, tiež by ti nikto nezastrčil ani zastrúhaný vlas do zadku,“ povedal jej Matej.

Smiech ju neprechádzal, našťastie nerozumela po slovensky.

„Take us to Sheraton hotel, ok?“ zavelil som. Tomu porozumela okamžite. Nemal som ani potuchy, aké hotely sú v Bangkoku, ale tipol som si, že v sedemmiliónovom meste by taký zvučný hotel mal byť. Tipol som si správne. Bol a bol fantastický. Na rozdiel od toho drogového brlohu mal mnoho fungujúcich výťahov, úslužný personál, funkčnú klimatizáciu, tiché zvončeky, exotické vône, vonkajšie bazény a všetky ďalšie vymoženosti. Vydýchli sme si, kopli do seba po dve whisky a vydali sa za dobrodružstvami.

„Toto sú známe plávajúce trhy,“ ukazovala nám Thajčanka podlhovasté loďky na rieke pretekajúcej mestom. Sedeli na nich drobní Thajčania a predávali kupujúcim na druhých loďkách alebo na brehu orchidey, ovocie a množstvo rôzneho tovaru. Prechádzali sme centrom Bangkoku a skrývali sa v tieni jeho moderných mrakodrapov. Všimol som si, že mnohí z predávajúcich boli starí ľudia.

„Prečo ešte pracujú, prečo nejdú radšej do penzie? Celý deň v tejto horúčave?“ spýtal som sa.

„Čo je to penzia?“ spýtala sa na oplátku Thajčanka.

„V šesťdesiatke skončíš prácu a štát ti do smrti platí peniaze, aby si vyžil. A keď zomrieš a tvoj manžel či manželka je ešte nažive, dostáva spolu so svojou penziou aj tú tvoju,“ vysvetlil som jej.

„Vy sa máte! U nás také niečo neexistuje. Keď už nevládzeš robiť, stará sa o teba tvoja rodina.“

„Vidíš, Matej,“ obrátil som sa k svojmu spoločníkovi. „To je ako rozdiel medzi ruskou a slovenskou praženicou.“

„Aký je medzi nimi rozdiel?“ chcel vedieť Matej.

„Tá ruská je ako naša, ibaže bez vajec, haha.“

Po hodine sme dorazili do Ružovej záhrady na periférii Bangkoku.

„Urobte si prehliadku thajského života,“ povedala nám naša sprievodkyňa. „O dve hodiny si vás tu vyzdvihnem.“

Bolo to ozaj zaujímavé. Videli sme slony ťahajúce kmene stromov, thajský box, thajské tance, pestovanie ryže, ukážky remeselnej výroby, odfotili sa s pytónom na krku. Pripadal som si ako na inej planéte, za čo čiastočne mohla aj whisky a predchádzajúca noc bez spánku.

O dve hodiny si nás Thajčanka vyzdvihla a zamierili sme opäť do mesta. Zaviedla nás do malej fabričky na výrobu šperkov, kde hotové výrobky súčasne predávali. Bola to nádhera! Náhrdelníky, náramky, náušnice v podobe jašteríc, hadov, papagájov, geometrických tvarov, a to všetko z krásne opracovaných smaragdov, zafírov a dalších kameňov umelecky stmelených osemnásťkarátovým zlatom. Niečo z toho som videl v Zürichu, keď sme sa pred odletom prechádzali po meste, ibaže za trojnásobnú cenu. Ale v deväťdesiatom druhom sme ešte (našťastie) nemali kreditky, a keďže sme ani netušili, čo nás ešte postretne, rozhodli sme sa nemíňať doláre a bahty za „blbosti“. Naša sprievodkyňa skoro zistila, že tu jej ruže nepokvitnú a pozvala nás na návštevu budhistických chrámov.

„Mám toho plné gule,“ zívol Matej. „Otvárajú sa mi ústa, čo je neklamným znamením, že do nich treba niečo naliať.“

„Vydrž ešte Budhu a potom im ukážeme, čo zvládne dobrý Slovák,“ zareagoval som.

A tak sme ešte zvládli Budhu, bol nádherný, štyridsaťsedem metrov dlhý, ležiaci a celý zo zlata. A ešte pár chrámov. Keď sa mi od hladu a smädu začalo zdať, že ten menší Budha ožil a niečo mi hovorí, pochopil som, že kultúry bolo dosť. Môj spoločník už na mňa iba neprítomne hľadel.

„Končíme,“ oznámil som Thajčanke, „potrebujeme sa najesť a napiť.“

„A nechcete sa aj odreagovať?“ spýtala sa. „Máme tu také podniky pre pánov, sú tam pekné dievčatá, môžete sa tam občerstviť a ak sa vám niektorá zapáči, môžete sa s ňou zabaviť.“

Ožili sme.

„Mám pocit, že sme za pol dňa zhltli dve encyklopédie, ale tá pravá zábava tuším ešte iba príde,“ prehodil som smerom k Matejovi.

Zasvietili mu oči a únava sa začínala vytrácať. „Veď vieš, že ja si nenechám rukáv odtrhnúť,“ vyhlásil, „a ty si na tom rovnako.“

„Of course, že chceme,“ vyšlo z nás unisono.

„Kurva, tá je múdra ako Šalamúnove trenky, vláči nás tu pol dňa po pamiatkach, to mohla povedať rovno o tých babách, už sme mohli odreagovaní drichmať v Sheratone. Mám z toho aj tak guláš,“ podotkol naštvane Matej.

„Klídek, iný kraj, iný mrav, všetko pekne po poriadku. Najprv kultúra a potom baby. A dopredu sa neteš, uvidíme, čo to na nás zasa nachystala,“ upokojil som ho.

Čakal nás úžasný večer, o akom sa nám, rýchlokvaseným biznismenom s tieňom komunizmu za chrbtom, ani nesnívalo.

Dorazili sme pred veľkú viacposchodovú budovu kdesi blízko centra mesta. Bol už večer, na parkovisko prichádzali autá, neóny svietili. Rýchlo sme do seba niečo hodili v malej reštaurácii prilepenej k budove a zamierili do „paláca lásky“. V priestrannej vstupnej hale som od úžasu otvoril ústa.

„Nech ma tu drbne, tak toto mať u nás doma, to by bola senzácia,“ ozval sa Matej.

Za sklenou stenou dlhou asi dvadsať metrov boli nízke podlhovasté schody pokryté mäkkým kobercom a na nich sedelo asi deväťdesiat mladých dievčat. Každá mala na šatách pripevnený krúžok s číslom. Usmievali sa a kývali nám.

„Vyberte si jednu, pri pokladni povedzte jej číslo, zaplaťte a na hodinu a pol je vaša,“ oznámila nám naša Thajčanka.

„Najradšej by som si ich vybral aspoň šesť, je to ako na súťaži miss,“ hovorím Matejovi.

„Nezvládol by si ani tri, ty trtkoš. Ber jednu, a ideme na to,“ odvetil.

Nedalo sa nič robiť. Vybral som si jednu, takú rezanú jedným z európskych rodičov. Zaplatil som 950 bahtov (smiešne, čo?) a vyšli sme výťahom na tretie poschodie. Vo výťahu mi jemne vsunula ruku do slipov.

„Oh, big, big one,“ usmiala sa. Bodaj by nie, keď si polovičná, moja, napadlo mi.

Izba bola vkusne a útulne zariadená, v dlážke zapustená vaňa, zvončeky tíško cinkali, hrala tichá hudba a horeli vonné tyčinky. Po anglicky vedela iba pár slov, ale vyrozumel som, že je z Barmy, má osemnásť a že sa jej páčim. Asi ako väčšina kunčaftov, pomyslel som si. Ale bola vážne zlatá. Najprv ma vyumývala v penivej vode. Prítulná, s hnedou a chladnou pokožkou, ma masírovala, ticho mi spievala a zdalo sa mi, že si milovanie vážne užíva. Vlnila sa ako kobra a hlasno vzdychala. Hodina a pol ubehla strašne rýchlo. Ležal som na širokej posteli, pozeral na ňu, ako si češe svoje dlhé čierne vlasy, a sníval s otvorenými očami.

Ozvalo sa tiché zazvonenie. Kývla mi, že už musíme ísť. S nechuťou som sa zdvihol a podal jej ešte pár stoviek. Doširoka sa usmiala a thajským úklonom mi poďakovala. Chcel som ju pohladiť po vlasoch, ale odmietavo zakývala prstom. „Budha no, no,“ povedala tichým hlasom.

„Hlava je v našom náboženstve posvätná,“ vysvetlil mi neskôr Supachan, jeden z našich thajských partnerov. „Patrí Budhovi a človek sa jej nesmie len tak dotýkať.“

Môj parťák prišiel o chvíľu za mnou do baru.

„Tak čo, Maťo, aká bola?“ nedalo mi.

„Celkom to ušlo,“ odpovedal.

„To nemyslíš vážne, iba to celkom ušlo? Tá moja, to bol anjel s chladivým telom a horúcou krvou.“ Mysľou som bol ešte v útulnej izbe.

„Možno by sme si mohli vybrať ešte po jednej a vezmeme si ich do hotela, čo povieš?“ navrhol Matej.

Dva razy ma nemusel prehovárať. Naša Thajčanka, ktorá nás čakala, sa stále usmievala.

„Dobrý relax?“ spýtala sa, popíjajúc whisky s kolou. „Výborný, ale vezmeme ešte dve tvoje spoluobčianky a pôjdeme porelaxovať na hotel, ok?“

„No problem,“ odvetila a zdalo sa, že je nanajvýš spokojná s takýmito zákazníkmi.

Vzal som si tú istú hnedú krásavicu, s ktorou som bol predtým, Matej si vybral inú, vyzerala tiež fantasticky.

„Niečo sa mi dvíha, ale žalúdok to nie je,“ zapotil Matej v aute a pustili sme sa do rehotu. Dievčatá sa smiali tiež, fľaša Black Labelu už bola takmer prázdna.

Smiech nás čiastočne prešiel, keď naše dievčatá odmietli vpustiť do hotela. Nepomohlo ani mávanie stodolárovkou na recepčného, ani presviedčanie našej sprievodkyne.

Tá sa však rýchlo zorientovala, zavolala niekomu mobilom (ach, aký zázrak techniky) a prerušila naše nadávky kývaním. „Poďte, vybavila som pekné ubytovanie na kraji mesta. Za tristo bahtov budete mať každý svoju izbu.“

Boli zo dve hodiny po polnoci. Nespali sme už druhú noc, ale nevyzerali sme na to. Pokračovali sme vo víťaznom ťažení nočným Bangkokom. To, čo som zatiaľ zažil za posledných dvadsaťštyri hodín, niekto nezažije ani za päť rokov, pomyslel som si.

Po hodine jazdy zastavila auto na kraji ulice. Vystúpili sme a rozhrnuli ťažké závesy visiace z pevnej konštrukcie namiesto krajnice cesty.

„Kedy mám po vás prísť?“ spýtala sa s úsmevom.

„O dve hodiny,“ povedal Matej. Vošli sme do izieb. Boli pekné, čisté, v každej bolo veľké akvárium.

O hodinu vošiel Matej ku mne. „Požičal by si mi tú tvoju? Na výmenu.“

„Nedbám, zmena je život a život je zmena,“ zafilozofoval som.

Pred piatou ráno sme dorelaxovali a za úsvitu dorazili späť do hotela.

Keď mi po dvoch hodinách zazvonil budík, zdalo sa mi, že som ani nestihol zaspať. Matej sa tiež strhol. Sedel som na posteli s pocitom, že za viečkami mám ešte zatiahnuté rolety. Naposledy som bol takýto zdemolovaný po nočnej šichte so zbíjačkou, keď som si ako vysokoškolák privyrábal na koľajniciach.

„Idem do sprchy, preberaj sa,“ vyhlásil Matej. „O desiatej tu máme Thajčanov, nech nevyzeráme ako magori.“

„Poznáš ten fór s tým budením hotelovým telefónom?“ spýtal som sa Mateja, keď som po studenej sprche vyliezol z kúpeľne.

„Aký?“

„Zazvoní na hotelovej izbe telefón, chlapík ho zdvihne a na druhom konci sa ozve: Vy ste sa nechali zobudiť o siedmej telefonicky? Áno, odpovedá rozospatý hlas. Tak šup, šup, vstávajte, už je pol dvanástej.“ Haha.

„Pako,“ zasmial sa Matej.

Nakoniec sme stihli aj raňajky. Čerstvé mango, papája, bohatý bufet, kýbeľ čiernej kávy a rýchli čašníci urobili svoje. Sheraton je Sheraton, raz darmo.

Pred desiatou sme už sedeli dolu v hale na sedačke ako včerajšie dievčatá a vyzerali našich partnerov, ktorým sme nechali odkaz, kde nás nájdu. O protokole sme vtedy vedeli veľké makové, ale keďže v celom hoteli bolo príjemne chladno, obliekli sme si pre istotu saká a kravaty. Naši traja partneri z jednej firmy prišli ležérne v košeliach s telefónom v ruke. Zvítali sme sa, dali si ďalšiu kávu, vysvetlili im, aký kvalitný hotel nám to rezervovali, ale o celom výlete sme ani necekli. Škrabali sa za uchom, ospravedlňovali sa, vraj ten hotel bol ešte pred rokom dobrý a lacný.

„Okej, podme k nám do firmy,“ pozval nás Praan. „Preberieme si biznis.“

Vo firme sme sedeli celý deň, prezerali vzorky, kalkulovali ceny a handrkovali sa o zľavách.

Vysvetlili sme našim partnerom, že nechceme kupovať žiadny podradný tovar, chceme slušnú kvalitu, samozrejme, najradšej za cenu tej podradnej. Bola to škola. Dovtedy sme nemali ani potuchy o tom, že len v Thajsku sa produkuje asi stošesťdesiat druhov ryže, že džínsovina môže mať hustotu tkaniny od... do... a že v jednej rybacej konzerve môže byť toľko a toľko rybiek takej a takej kvality. Za „komanča“ sme boli zvyknutí na jednu ryžu, jedny džínsy (len pre niektorých) a jedny sardinky. Podvečer už toho naši partneri mali plné zuby a pozvali nás na večeru. Ďalší zážitok! Odviezli sme sa do reštaurácie Tum Nak Thai, ktorá je so svojou kapacitou tritisíc miest na sedenie zapísaná v Guinnessovej knihe rekordov.

„No zbohom, to bude ako na burze, to si pochutíme!“ frflal Matej.

Ale boli sme príjemne prekvapení. Celý ten kolos pripomínal svojím tvarom Pentagón, citlivo zasadený do prírody. Zeleň, vodopády, jazierka, akváriá. Jednotlivé sekcie boli pospájané drevenými chodbami, po ktorých na kolieskových korčuliach kmitali čašníci s veľkými podnosmi plnými jedla. Praan nás ukecal na žabie stehienka a slimáky, ale za obeť nám padlo aj riadne množstvo tigrích kreviet, langúst a dalších miestnych špecialít. Natlačili sme sa ako doma na zabíjačke. Od vedľajšieho stola sa ozval výbuch smiechu. Otočil som sa a zbadal partiu Holanďanov, ako sa rehocú svojmu kolegovi.

„Ten magi práve vypil plnú misku ružovej vody na umývanie rúk,“ hlásil Matej a smial sa ako najatý. „Asi sa vyzná,“ dodal.

„Radšej nemachruj, sme tu dva dni aj s cestou, aby sme nedopadli podobne.“

Aj naši Thajčania sa smiali, bolo to nákazlivé.

Po večeri nám Supachan navrhol: „Predpokladám, že ste sa včera trochu vyspali. Ak by ste mali záujem, ukážeme vám nočný život Bangkoku.“

Panenky sa mi pretočili pri pomyslení na ďalšiu preflámovanú noc. Matej si to všimol.

„Ser na to, žijeme iba raz. Kríza o chvíľu prejde, niečo predsa vydržíme, no nie? Inak by si mysleli, že sme padavky alebo studené psie čumáky.“

„Jasné, že máme záujem. Môžeme ísť,“ potvrdil som celý nesvoj.

Opäť to stálo za to.

„To je sila,“ kričal som v hlučnej atmosfére jedného baru na vychýrenej ulici Patpong pri pohľade na mladú artistku, ako si v záklone „odtiaľ“ pomaly vyťahuje asi trojmetrovú kovovú reťaz, na ktorej boli naviazané žiletky. Bar stíchol, bolo by počuť slamku padnúť. Keď skončila, rozpútali sa ovácie. Tak na takéto predstavenie nás v bývalom režime pojazdné atrakcie ani týždeň sovietskeho filmu veru nepripravili. Naši partneri kúpili ďalšiu fľašu Black Labelu. Whisky proste v Thajsku frčala. Program pokračoval. Na pódium vystúpila ďalšia „hadia žena“, po bare vypustili množstvo balónov a ona ich opäť v záklone triafala šípkami, ktoré si „tam“ predtým zastrčila.

„Ty kokso, tá triafa tou svojou šuškou ako Villiam Tell,“ krútil hlavou Matej.

„Keby som to nevidel na vlastné oči, neuverím,“ potvrdil som.

Thajčania sa bavili tiež, ale nemali pritom otvorené ústa a padnuté sánky ako my. Bolo vidno, že na takomto predstavení nie sú po prvý raz. Predposledným číslom bolo maľovanie obrazov svetielkujúcou farbou na tmavé nahé telá thajských modeliek a vrcholom programu súlož naživo na pódiu. Hrobové ticho občas preťal obdivný výkrik a po skončení programu tiekol alkohol prúdom.

„Poďme sa zasa trochu prejsť, nočný život na Patpongu sa ešte len začína,“ pozval nás von Praan.

Bar za barom, pouličné stánky plné „značkového tovaru“, šarvanci nenápadne podsúvajúci drogy, davy turistov i miestnych. Dusno, hluk, neopísateľná atmosféra.

„Zdolali“ sme ešte jeden bar a Praan nám hovorí: „My tu v Thajsku po práci často relaxujeme. Vezmeme vás ešte do jedného podniku s dievčatami. Chodíme tam s každou návštevou. Dúfame, že sa vám tam bude páčiť.“

„A je to tu,“ hovorím Matejovi, „Thajsko sa mi začína páčiť.“

Z našich potutelných úsmevov Thajčania usúdili, že nenamietame a o pol hodiny sme už vchádzali do ďalšieho domu „splnených želaní“. Po hodine a pol sme ľahkým tanečným krokom vyšli na parkovisko.

„Koľko tu máte takýchto podnikov?“ spýtal som sa Supachana.

„Kto by to zrátal? Ale tých najlepších pre majetnejších a turistov je tu asi pätnásť. Spokojní?“ zakontroval protiotázkou.

„Fantázia,“ zabručal Matej.

Cestou do hotela som nadhodil: „Čo tak urobiť zo dva takéto podniky na Slovensku? Tých našich pár bordelov, to je stredovek oproti tejto atmoške. To by bol biznis. Aj s takým programom, aký sme práve videli.“

„To si píš. Ale najskôr by ťa odfajčili kádeháci a potom tých pár debilov, ktorým by si zničil kšeft,“ odvetil Matej. „A už, prosím ťa, prestaň pracovať, sú štyri ráno.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Start