Ružena Scherhauferová

Emine slzy

Text © 2011 by Ružena Scherhauferová

Jacket design © 2011 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2011, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2610-4

Túto knihu venujem úžasnej žene, ktorá bola ochotná otvoriť kvôli mne svoju trinástu komnatu, plnú bolesti a smútku. So slzami v očiach mi vyrozprávala svoj príbeh, ešte veľmi čerstvý, ktorý stále skrýva vo svojom zranenom srdci. Ďakujem, že som mohla niečo z jej života vyrozprávať.

1.

VOLÁ SA EMA MAČINOVÁ. Býva v malom mestečku už dvadsať rokov. Onedlho bude mať päťdesiatku a začína sa báť, že v ten deň prekročí akúsi pomyselnú čiaru, za ktorou neodvratne nastane obdobie staroby. Predstava, že na tvári sa jej čoraz viac začnú objavovať vrásky, je hrozná. Ema je učiteľka, ale učiteľské maniere nemá. Je to fantastická žena do voza i do koča a každý ju má rád. Deti – dvojičky Peter a Juraj – sú už dospelé, nebývajú s rodičmi, preto si s mužom žijú sami ako dve hrdličky.

„Ema moja,“ tak jej hovorieva, aj keď sú spolu už dvadsaťpäť rokov, čo je celé štvrťstoročie, „ty budeš pre mňa stále krásna. Si žena môjho života.“

Mužovi sa pri úsmeve oči zúžia do čiarok schovaných v drobných vráskach. Má plnšiu tvár, široké lícne kosti, ružovú pokožku. Zmraští pritom aj čelo a pozrie na ňu teplým, vrúcnym pohľadom plným lásky. Adamko je zavalitý a dobre živený, pretože Ema sa o neho dobre stará. K ich dokonalému vzťahu pridáva aj lásku, ktorá prechádza žalúdkom. Adamko je veľký gurmán a Ema dobrá kuchárka.

„Adamko,“ zasmeje sa Ema, lebo aj po toľkých rokoch svojho muža úprimne ľúbi a nikdy ho inak neosloví. Od prvého dňa, čo ho spoznala, mu začala vravieť Adamko, a tak to aj ostalo. „Ty si pre mňa všetko na svete,“ šepne. Maznavo sa k nemu pritúli a chvíľu sa nechá v jeho objatí rozmaznávať a láskať. Je si istá svojou láskou a je dokonale spokojná, pretože podľa nej neexistuje nič na svete, čo by dokázalo ohroziť ich šťastie. Adamko ju nemotorne hladká po chrbte, pritisne si ju k sebe na pevné veľké bruško a Ema je šťastná, prešťastná, pretože ona ľúbi svojho muža a jeho mohutné telo, ktoré sa rokmi tak rozšírilo. Vdychuje korenistú vôňu Adamkovej vody po holení a vôňu jeho tela, na ktorú si rokmi zvykla a ktorú má len on. Jej muž je od nej o rok starší a prednedávnom oslavoval päťdesiate narodeniny. Veru, bola to výborná oslava. Ema nadránom tancovala so svojou sestrou a švagrinou Kristínou ešte aj na stole. Niežeby bola opitá, to nie, iba sa zabávala ako už dávno nie. Muž si ju odvtedy často doberal.

„Som zvedavý, či budeš takto vyvádzať aj na svojej päťdesiatke,“ smial sa pri spomienke na ich kultúrne predstavenie, no nezabudol doložiť: „A vieš, Ema, že máš talent? Z vás troch si bola najlepšia.“

„No tak, Adamko, rob si posmech z niekoho iného. Čo je zlé na tom, že som sa tak dobre cítila?“

Adamko je od nej vyšší o dobrých pätnásť centimetrov. A keďže ona má stosedemdesiat, postavami k sebe celkom pristanú. Ema by mohla povedať, že má ideálne manželstvo, i keď sa aj v ich živote našli ťažké chvíle. Vtedy, keď boli deti malé a vystrájali. Nuž, dvojičky sú dvojičky. Dvaja chlapci v rovnakom veku, podobní si ako vajce vajcu a poriadne živí. Dali rodičom zabrať. Ema bola pyšná na to, že sa na svojho muža vždy mohla spoľahnúť a nikdy nebola na deti sama. Už ako desaťročných ich Adamko brával každú sobotu a nedeľu na ryby a tvrdil, že chlapci sú pri vode dobrí a vždy sa tam vedia zabaviť. Zvláštne, že sa im neťažilo v tie rána vstávať zavčasu.

Ema ostávala doma. V sobotu bolo treba upratať domácnosť, navariť, v meste nakúpiť na celý týždeň. Nelenilo sa jej. Všetko robila rada. A poobede sa už tešila, kedy sa jej hladná rodina dohrnie, chlapci od hlavy po päty špinaví, no ošľahaní vetrom a slnkom. Mali tmavšiu pleť po nej, veď boli jej vernou kópiou – a tak chodili celé leto opálení. Vyrastali z nich naozaj pekní chlapci a Ema bola na oboch hrdá. Okrem nej, Adamka a triednej učiteľky ich málokto rozpoznal.

V ten deň, len čo prišla zo školy – učila na jednej z miestnych základných škôl – sa vybrala do mesta, že si pozrie nejaké topánky. Mužov brat, Ondrej, oslavoval v piatok šesťdesiatku a pozýval na oslavu do malého podniku širokú rodinu zo svojej strany. A keďže vzťahy medzi jej rodinou a jeho súrodencami boli veľmi dobré, mala sa tam stretnúť aj so svojou sestrou Danicou a jej mužom. Danicina vydatá dcéra Majka nemohla prísť, pretože bola práve s rodinou na dovolenke kdesi v Taliansku.

Emu trochu trápilo, že jej chlapci, hoci dovŕšili už dvadsaťpäť rokov, boli stále slobodní. Peter mal síce tri roky stálu priateľku Anku, aj spolu bývali v meste, v činžiaku na námestí, no Juraj, jej druhý syn, sa akosi neponáhľal. Pracoval v Bratislave, dokonca tam býval a domov chodieval zriedkavo. Občas prišiel v sobotu večer, prespal a v nedeľu na obed, keď sa najedol, sa vrátil späť. Kúpil si staré ojazdené auto a užíval si život. Pracoval ako programátor. Počítače boli pre oboch chlapcov koníčkom aj profesiou. Obaja skončili vysokú školu a teraz si hľadali svoje miesto v živote.

Pred obchodným domom na námestí stretla Ema Ondrejovu ženu Kristínu, nevýraznú plavovlásku, ktorá sa nikdy nemaľovala a ani o vlasy sa nestarala. Mala ich polodlhé a voľne jej padali do tváre. Vyzerali, akoby ich mala týždeň neumyté. Veľké rybacie oči, v ktorých sa skrýval smútok, možno za matkou, ktorá jej nedávno umrela, špatili svetlé mihalnice. Vrásky sa jej už poriadne zažrali do tváre. Od nosa ku kútikom úst sa ťahali dve hlboké ryhy a líca boli ovisnuté. Pod očami mala veľké vačky.

Kristína však pôsobila dojmom, akoby sa jej vlastný vzhľad nijako netýkal. Vždy hovorila, že je v manželstve s Ondrejom šťastná, a hoci bola od neho staršia, nikdy si nerobila ťažkú hlavu z toho, ako vyzerá. Ema neraz premýšľala nad tým, prečo ju jej dcéra, ktorá už bola vydatá a chodila oblečená a upravená ako z módnych časopisov, trochu neusmernila. Lenže Kristína mala už šesťdesiatdva rokov. No na druhej strane si ju Ema takú pamätala odmlada.

„Ema, kde sa tu berieš?“ Kristínina tvár sa rozžiarila. Objali sa a pobozkali. „Som rada, že som ťa stretla. Mám ti odkázať, že bude dobre, ak prídete na oslavu o hodinu skôr. A povedz to celej svojej rodine.“

„Zmenilo sa niečo?“

„Ale áno,“ prevrátila oči Kristína, „Matej vraj musí ešte večer naspäť. Nuž aby si s nami na oslave trocha dlhšie posedel.“

„Čo už len také súrne môže mať v piatok, keď začína víkend?“ nechápala Ema. Ale Kristína iba pokrčila plecami. Obe švagriné poznali tretieho brata svojich mužov a vedeli, že Matej je veľký čudák, ktorému nikdy nič nebolo dobré, všetko rád kritizoval a málokto mu vyhovel.

„Ema moja,“ Kristína rozhodila rukami, „ja sa do toho nechcem miešať, pretože vieš, aký je Matej.“

„Viem, viem, a nakoniec, nám všetkým je to jedno, či oslava začne skôr alebo neskôr. Ide o to, aby bola, ako sa patrí. Počuj, keď sme sa už stretli, poď na kávu. Tu do tejto cukrárne.“

„Neviem... mala by som urobiť nákup a navariť. Ondrej príde o chvíľu z práce.“

„To si nevie niečo pohľadať pod zub? Veď už je veľký.“

„A máš pravdu,“ povedala Kristína veselo, „skáčem okolo neho celý život. Ideme na kávu a basta. Pozývam ťa.“

„Ale veď som ťa chcela pozvať ja,“ bránila sa Ema cestou k neveľkej cukrárni za rohom.“

Kristína sa usmiala. „Veď bude aj nabudúce, neboj sa.“ Priateľsky chytila Emu pod pazuchu. „Počkaj, ako to na Ondrejovej oslave roztočíme...“ Zachichotali sa a Kristína dodala, „stoly sa pod nami budú prehýbať!“

2.

OSLAVA BOLA. A naozaj parádna. Oslávenec, veľmi podobný o desať rokov mladšiemu bratovi Adamkovi – no tých desať rokov bolo na ňom už vidieť – vyzeral v novom tmavom obleku veľmi elegantne. Sako však ledva zapol, takže radšej ho mal rozopnuté a hneď po úvodnom prípitku a gratuláciách si ho vyzliekol. Pohyboval sa svižne, tvár mu po celý čas žiarila, hlasno sa smial a celý večer obchádzal stoly s pohárom vína, aby si s každým štrngol. Veľké brucho ho trochu obmedzovalo, gombičky na košeli to mali ťažké. Na rozdiel od bratov, ktorí mali vysokú školu, sa Ondrej vyučil remeslu a celý život pracoval kolenačky. Robil parkety. Emini synovia hovorili, že ich ujo je parketár. Ondrej mal kolená zničené a kĺby zdevastované. Po celý čas vyhlasoval, že veru on na svojej oslave tancovať nebude, pretože je už starý a chorý.

Kristína, v ten večer mimoriadne upravená a v nových šatách, ho predsa len dotiahla na parket. Keď diskotekár ohlásil tanec pre oslávenca, ako na potvoru vybral dlhú pesničku a Ondrej sa vykrúcal ako mládenec so všetkými ženami, ktoré vytvorili spolu s mužmi okolo neho obrovský kruh. Na boľavé kolená a kĺby celkom zabudol.

Ema mala na sebe nádherný červený žoržetový kostým, ktorý ju zoštíhľoval. Obula si nové čierne sandále, no pre istotu mala so sebou aj jedny staré, dobre vyčaptané. Veď ktože sa už len bude neskôr, s alkoholom v hlave, pozerať, čo má obuté? Cítila, že nové sandále sú tesné, no povedala si, že koľko sa bude dať, toľko vydrží. A nič sa nestane, keď bude tancovať aj bosá. Vznášala sa teda s Adamkom za zvukov jemnej hudby po celom tanečnom parkete. Pri ľudovkách opatrne manévrovali okolo párikov, a keďže Peter, ich syn, sa od Anky ani nepohol, sedel pri nej, s prepáčením, ako mumák, a unudene hľadel na prítomných, vzala do tanca aspoň Juraja.

Ten sa ale tváril... Najprv sa odťahoval, že tancovať nevie a nechce a že sa hanbí. Potom, keď ho predsa len presvedčila aspoň na jedno kolo, postúpal jej nové topánky. Ema sa neprestávala čudovať, prečo je jej syn taký drevený, keď absolvoval tanečný kurz na gymnáziu a istý čas aj s bratom chodili do tanečnej školy. Len čo hudba dohrala, Juraj sa vrátil na svoje miesto a nechal mamu na parkete. Udýchaná cupkala za ním a ovievala sa rukami, pretože jej odrazu zostalo horúco. V posledných rokoch jej strpčovala život menopauza. Mala pocit, že je celá červená, a keď jej kvapôčky potu stekali dolu chrbtom, zmocňovala sa jej bezmocnosť. Zdalo sa jej, že všetci pozerajú len na ňu. Pri návaloch vždy znervóznela a trpezlivo čakala, kým pominú.

„Ďakujem za tanec,“ postrapatila synovi jemne vlasy. Juraj sa zahanbene odtiahol a prosebne na ňu pozrel. „Stačilo, mami. Svoj plán na tento večer som si už splnil.“

„Ale Jurko, hádam nebudeš takto sedieť po celý čas...“ a keď prechádzala okolo neterí, pošepla: „Prosím vás, baby, nezabudnite na môjho Jurka. Sem-tam ho vytiahnite na parket, aby nám tu nezaspal.“

„Samozrejme, teta, neboj sa. Sedieť ho veru nenecháme,“ zachichotala sa Katka, čiernovlasá Ondrejova dcéra. Jej muž Oleg, mimochodom spolužiak dvojičiek zo strednej, ju podporil: „My si s ním už poradíme, nemusíš sa báť.“

A tak aj bolo. Po chvíli sa Juraj veselo vykrúcal na parkete, čudne pritom rozhadzoval rukami a zametal nohami a robil skutočne zvláštne pohyby. Asi to bol taký tanec. Ba dokonca si to nasmeroval k Petrovi a Anke, ktorí sa neskôr tiež vybrali na parket. A čuduj sa svete, Ema si všimla, že Peter má navlas tie isté pohyby ako brat. Ešte sa pritom obaja rovnako upäto tvárili, akoby to bola tá najťažšia práca na svete. Chvíľami si uvedomovala, že ich nevie rozoznať. Jednovaječné dvojčatá...

Pousmiala sa šťastná a pyšná na svoje dve nádherné deti a pozrela na Adamka, ktorý si akosi často pripíjal s bratom. Víno ich oboch rozohrialo, rozviazalo im jazyk, hlučne sa prekrikovali, chvíľami sa tvárili náramne múdro a jeden druhého o niečom presviedčali. No tretieho brata, Mateja, ktorý sa tváril ako malý boh a sedel zdutý a nemastný-neslaný, nevedeli nijako dostať do varu. Ema ho poznala. Vedela, že má čudácku povahu. A rozprávalo sa, že aj ich stará mať bola taká istá. Jeho manželka Janka, ktorá sa, chúďa, pri ňom nudila, si niekoľkokrát prisadla k Eme a ku Kristíne. Poklebetili si počas krátkej prestávky, pretože diskotéka bola prekvapujúco hlasná a pri hudbe sa takmer nepočuli.

Ondrej, dobráčisko od kosti, svoju šesťdesiatku zapíjal, ako sa patrí. Ani Adam za ním nezaostával. A takí podgurážení v tom najlepšom zrazu obaja vybehli do stredu parketu, rázne zastavili hudbu a nahlas zanôtili „Ej od Buchlova...“ a poriadne falošne.

Hostia spozorneli, pridali sa k nim a spoločne spievali ťahavú pesničku, potom zase inú, rýchlejšiu, samozrejme, okrem tých mladších. Tí len prevracali očami a niektorí radšej vyšli von fajčiť. Ondrej s Adamkom sa držali okolo pliec, odušu ujúkali a voľnými rukami udávali rytmus.

Diskotekár sa rýchlo preorientoval na ľudovky a pustil ich tak nahlas, že obidvoch sólistov prehlušil. S nevôľou naňho pozreli, pretože ich spev zanikol, a to sa im nepáčilo. Radšej začali do rezkej pesničky preberať nohami, dupkali a krepčili dookola. Chvíľu vyzerali ako dvaja zápasníci, čo chcú jeden druhého zdolať silou. Vrteli sa ako ľudoví tanečníci doprava, potom zasa doľava. A hoci pritom poriadne fučali, predvádzali dokonalú šou. Prítomní tlieskali, ženy sa od smiechu až prehýbali na stoličkách. Mladí, ktorých ten hurhaj pritiahol naspäť do miestnosti, postávali vo dverách, ovievali sa rukami a rozpačito sa usmievali. To veru nebol ich štýl.

Potom, čerthovie, prečo tým dvom napadlo, obaja si čupli na zem a začali tancovať odzemok, pričom niekoľkokrát pristáli zadkom na parkete. Ktosi zvolal: „Super! Dobrá kultúrna vložka!“

„Ondrej!“ zapišťala Kristína, „čo tvoje kolená?“

Ondrej pozrel smerom k nej, čosi chcel zavolať, no odrazu zostal na štyroch vo veľmi zvláštnej polohe. Akoby skúmal parkety, či presne dosadajú a nepotrebujú opravu. V tej chvíli vyzeral ako veľký bernardín. Hlavu mu ťahalo nadol, už chýbali len sliny, ktoré by mu tiekli z pootvorených úst skrivených bolesťou. A akoby to nestačilo, na zadku mu praskli nohavice a v diere sa ukázali biele slipy. Prítomní hostia sa ešte smiali, i keď väčšine zamrzol úsmev na perách a zahanbili sa. Mysleli si, že Ondrej dostal srdcový záchvat. Mladých to zaskočilo, starších vydesilo. Kristína naľakane vyskočila zo stoličky a predierala sa okolo stolov k mužovi. Emin Adamko sedel na zemi a s otvorenými ústami hľadel na brata, ktorý sa nehýbal. Aj muzika zmĺkla, iba fotograf cvakal, blýskal aparátom, akoby mal na muške nejakú celebritu.

„Braček, čo sa ti stalo?“ nahol sa Adamko k Ondrejovi.

Kristína, popolavá od strachu, schmatla muža za plecia a snažila sa ho zdvihnúť na nohy.

„Jaj, jaj, nechaj ma,“ bránil sa Ondrej slabým hlasom a odmietavo sa zaháňal rukou, až sa manželke ušlo. Viacerí si vydýchli. Asi to nebude najhoršie. Aj Ema si najprv myslela, že švagor dostal infarkt. No keď videla, že rozpráva, trochu sa uspokojila. Už bola pri nich a hrešila Adama: „Bolo vám to treba, takto vystrájať?“

„Ale veď sme nič zlé nerobili,“ bránil sa jej muž a ďalej sedel na zemi. Veď ktovie, či by sa aj bol s tým svojím bruchom sám dvihol. Ema ho nechala tak, obrátila sa ku Kristíne a kľakla si k švagrovi. „Ondrej, čo ti je?“

„Jaj, jaj... nechajte ma,“ Ondrej len vzdychal a vzdychal, potom bezmocne pokýval hlavou: „Nemôžem sa ani pohnúť,“ hlas sa mu zlomil bolesťou.

„A čo ťa bolí?“ Kristína bola neodbytná. Hostia sa zvedavo zhromažďovali okolo nich. Ktosi odohnal fotografa a spýtal sa Ondreja: „Neseklo ťa náhodou?“

„Aaaach...“ zaachkal zronený Ondrej, stále v tej istej polohe, „samozrejme, vy somári,“ otituloval ich uboleným hlasom, „seklo ma... a poriadne! Čo nevidíte?!“

„Skús sa pomaly narovnať,“ radila Ema.

„Narovnať? Čo ti preskočilo?“ Ondrej bol od bolesti bledý ako stena. Pri každom pohybe zjajkol. „Nejde to!“

„Čo teraz?“ Kristína akoby stratila hlavu. Ale Emin syn Peter už vyťahoval z vrecka mobil.

„Mami, zavolám na pohotovosť.“

„To nemá význam, sem neprídu. Musíme ho ta odviezť sami,“ radil Danicin muž.

„A nevieš ako...? Veď sa nemôžem ani pohnúť... chumaj, jaj...“ vzdychal Ondrej. Situácia bola vážna, no zároveň komická.

„A viete čo,“ napadlo zrazu Eme, „zájdeme za mojím bývalým spolužiakom doktorom Machom, dovezieme ho sem a tu ti dá injekciu. Uľaví sa ti, Ondrej, uvidíš.“

„Vieš, kde býva? Poďme za ním,“ ponúkol sa zrazu brat Matej, čudák, ktorý celý večer mlčky sedel a nezhováral sa ani len s vlastnou ženou, čo prítomných prekvapilo. No bol jeden z tých, čo tiež nepil.

„O chvíľu sme späť a privedieme pomoc. Musíš vydržať!“ A Ema s Matejom išli hľadať lekára. Ema vedela len toľko, že býva v rodinnej zástavbe kdesi na konci mesta, ale poriadne si už veru ani nepamätala kde, ale spoliehala sa, že Eugen Macho, všeobecný lekár na poliklinike, bude doma. Vedela, že mu pred rokom zomrela manželka na rakovinu prsníka a vraj býval v rodinnom dome so svojou dospelou dcérou Vandou. Keď stláčala na bráničke zvonček, spomenula si na časy, keď bol do nej Eugen ešte ako gymnazista zaľúbený. Vtedy to bol vysoký kostnatý počerný mladík s bujnými tmavými vlasmi a zvláštnymi sivými očami, z ktorých vyžaroval mladícky nepokoj. Odvtedy ho nevidela. Ktovie, ako dnes vyzerá... Veď aj jej sa vtedy páčil, ale veru už ani nevie, prečo prestali spolu chodiť.

Po chvíli sa rozsvietila žiarovka nad vchodom klasického štvorcového domu s manzardkou. Vrzgli vchodové dvere a zastala v nich veľmi pekná dievčina s dlhými svetlými vlasmi.

„Prosím, čo si prajete?“ V hlase jej bolo cítiť nevôľu.

„Prepáčte, že vyrušujeme. Tu býva doktor Macho?“

„Áno, čo s ním chcete?“ spýtala sa dievčina namrzene.

„Musíme sa s ním rozprávať.“

„Ak ste si nevšimli, už je dosť neskoro.“

„Uvedomujeme si to, ale... prosím vás, zavoláte nám ho?“

Ema sa snažila hovoriť pokojne, hoci sa jej postoj dievčiny nepáčil.

„Čo je, čo sa deje?“ Odrazu sa za Vandou ukázal vysoký prešedivený muž, oblečený v domácom úbore.

„Oci, hľadajú ťa,“ referovala mu dcéra.

Eme chvíľu trvalo, kým našla podobnosť tohto Eugena s tým mladým, nespútaným chlapcom, ktorý jej v mladosti pobláznil srdce. Ale bol to on. Stále pekný a príťažlivý muž. Prišiel až k bránke, zahľadel sa na Emu, na tie známe črty tváre, akoby premýšľal, či ju pozná. Samozrejme, že áno. Usmial sa na ňu a pokojne si vypočul, čo sa stalo. Chvíľu uvažoval, čo urobiť. Dcéra sa medzitým stratila v dome a akosi hlasnejšie za sebou zabuchla dvere.

„Rozhodne musím ísť do svojej ordinácie. Doma nemám potrebné lieky,“ premýšľal nahlas.

„Eugen, prosím ťa, pomôž nám. Veď kam sa s ním budeme teraz večer trepať? Kľačí na zemi a nemôže sa pohnúť. Ani do auta ho nedostaneme.“

„Chápem ťa, Ema. Seknutie nie je nič príjemné.“ Usmial sa a chápavo pokýval hlavou: „Hovoríte, že sa to stalo na jeho oslave?“

Matej, ktorý dovtedy mlčal, podotkol: „Oslavuje šesťdesiatku. Chudák braček. Nestačilo mu tancovať ako ostatní, musel skúšať odzemok a predvádzať sa.“

„Odzemok?“ začudoval sa Eugen a uprel na Mateja sivé oči. Asi v ňom videl mačinovské črty, no nevedel ho zaradiť. Uznanlivo pokýval hlavou. „To je dobrá fuška pre kolená a kĺby. A u šesť desiatnika...“

„Vidíš, ako sa človek pri alkohole vie odviazať – až si ublíži. Len nám pomôž. Odvezieme ťa.“

„Aj musíte, pretože som vypil dve pivá.“

Eugen sa išiel obliecť a po chvíli sa vrátil s malým kufríkom. Svižne zbehol dolu schodíkmi.

Potom ich navigoval smerom k poliklinike, vošiel osobitným vchodom a zo svojej ordinácie si vzal potrebné veci. Čakali na neho dosť dlho a Matej, ktorý po celý čas mlčal, znenazdajky prehodil: „Ondrej bol vždy blázon a nevyspytateľný somár. Ale ožobráčiť sa na vlastnej oslave?“

Eme sa nepáčilo, že sa takto vyjadruje o svojom bratovi, ktorý bol vždy srdečný, úprimný, rád každému pomohol a nikdy nikomu neublížil. Otočila sa k Matejovi: „Nemal by si o Ondrejovi takto hovoriť,“ vyčítala mu. „V šesťdesiatke ťa môže seknúť aj pri iných, menej náročných pohyboch.“

Matej pozrel na ňu, nepovedal nič, iba pevne zovrel pery.

Dlhé roky býval na strednom Slovensku a mal veľmi dobré postavenie. Ktovie, ako sa správal ku svojim podriadeným, lebo dvakrát sympatický nebol. S Adamkom často rozoberali jeho povahu a nevedeli pochopiť, ako to, že sú takí rozdielni. Bratia by mali držať spolu.

Keď došli do podniku Zlatá ruža, Matej ich vysadil priamo pred vchodom a išiel zaparkovať auto. Ema s Eugenom sa náhlili dovnútra. Vo dverách Eugen odrazu zastal a venoval jej zvláštny pohľad. Povedal: „Ema, si stále taká krásna ako pred rokmi. Vôbec si sa nezmenila.“

Vyvalila naňho oči, neverila tomu, čo počula. Keď sa spamätala, so smiechom prehodila: „Ale, no tak, Eugen, s niekým si ma mýliš, však? Ver mi, že roky nikoho nešetria.“ Pozrela rozveselene na neho, pretože lichôtka je lichôtka... No zarazili ju jeho oči. Boli plné smútku. Odrazu sa jej rozbúšilo srdce.

Ondreja našli sedieť na stoličke. Vraj sa k nej doplazil. Ema si predstavila švagra a jeho robustné telo, ako sa nemotorne posúva po zemi, pripomínajúc toho najlenivejšieho plaza, aký existuje, a nechtiac sa usmiala. Muselo to byť komické... Hudba už znovu hrala, prítomní sa zabávali, nakoniec, však to nie je nič vážne a lekár mu pomôže. Jedine Kristína a jej zať Oleg postávali pri Ondrejovi. Pristavili sa aj ich dcéry, pohladkali otca po pleci so slovami, aby vydržal, lekár je už určite na ceste. Otec sedel skrčený, snažil sa čo najmenej hýbať. Chvíľami sa aj trochu usmial tomu, čo sa mu stalo. Len Kristína zalamovala rukami, čo s novými gaťami a či by mu nemala priniesť z domu druhý oblek.

Lekár všetko vyriešil. Pichol Ondrejovi injekciu do sedacieho svalu a po chvíli bolesť tak povolila, že sa pacient mohol trocha narovnať, ba vedel sa už postaviť. Dostal aj lieky a lekár mu nakázal, aby ich začal hneď brať. Žiaľ, nariadil mu pokoj v domácom prostredí a odporučil skončiť oslavu.

Tak sa aj stalo. Najprv odviezli domov doktora Macha, ktorý, mimochodom, za ošetrenie nechcel nič. Nasilu mu strčili do ruky fľašu a koláče a potom odviezli domov aj oslávenca, ktorému sa konečne vrátila farba do líc. Čašníci, ktorí sa po celý čas „veselému divadlu“ prizerali, sa za barovým pultom poriadne rehúňali. Také niečo sa im ešte v podniku nestalo.

Zábava teda pokračovala aj bez Ondreja a veru, niektorí sa dostatočne uvoľnili a zabávali. No na stole sa v ten večer netancovalo, pretože príhoda oslávenca predsa len všetkých zaskočila. Kristína chvíľami telefonovala mužovi, ako sa má, no ten ju upokojil, že oveľa lepšie a že si ide ľahnúť spať.

Mačinovci – Ema, Adamko, Peter s Ankou a Juraj sa pobrali domov pešo. Bolo už po polnoci, ulice boli prázdne, a tak si dovolili zabrať celý chodník a cestou sa ohromne zabávali na účet Ondreja. Tomu chudáčiskovi sa muselo o nich aj snívať...

„Ujo Ondrej... cha, cha, cha,“ Peter sa tak smial, že nemohol dopovedať vetu, „keď tam tak kľačal, vyzeral ako náš nebohý pes Hafan...“

„Veru, už mal len štekať...“ dodal Juraj.

Otec, ktorý šiel popredku a náramne gestikuloval rukami na všetky strany, takže si radšej všetci udržiavali od neho odstup, opitým hlasom zahlásil: „Nie, nie ako nááááš Hafan,“ a zatackal sa, „Ondro,“ otec prudko začkal, až ho naplo, „mi pripadal ako zajááác...“

„Zajááác?“ čudoval sa Peter, ktorého ťahalo akosi doboka, „ale ten má veľké uši, ocino! Nieee, na zajáááca sa nepodobal.“

„Ach, prestaňte,“ krotila ich Ema, ktorá sa od smiechu musela niekoľko ráz zastaviť. Ako sa tak predkláňala a naberala dych, pretože Ondreja nakoniec premenovali na rozzúreného bernardína, čo sa jej páčilo najviac, zišlo jej na um, že ak sa bude takto chichotať a zohýnať, môže seknúť aj ju. Keby sa tak stalo, oslava by bola naozaj nezabudnuteľná. Radšej ich so smiechom brzdila: „Nebuďte takí sarkastickí, vážení!“

Na križovatke sa Peter s Ankou, ktorá sa do rozhovoru v ten večer vôbec nezapájala, ale zato sa do sýtosti nasmiala, rozlúčili. Pobrali sa svojím smerom a Ema s Adamkom a s Jurajom svojím.

„Dobrú noc, haf, haf!“ Otec Adam mal výbornú náladu.

3.

V SOBOTU MAČINOVCI vstávali neskoro. Necítili sa práve najlepšie. Noc plná alkoholu už nebola pre nich. V hlavách im dunelo, akoby im po nich niekto poskákal. Bolesť v spánkoch bola neznesiteľná, žalúdky stiahnuté. Zato syn Juraj bol už o deviatej hore, výdatne sa naraňajkoval a vydržal sedieť pred počítačom skoro celý deň. Navečer sa chystal do Bratislavy, ale Ema ho prehovorila, aby zostal aspoň do nedeľného obeda. Bude pečené kuriatko, a to má on rád. Nakoniec ustúpil.

V nedeľu, chvalabohu, boli Ema a jej muž v poriadku. Predobedom sa ozvala Kristína a ďakovala Eme, že sa tak rýchlo a dobre postarala o Ondreja. Síce leží, ale už je to s ním oveľa lepšie a v pondelok pôjde k svojej obvodnej lekárke. Chvíľu ešte klebetili, ohovárali aj Mateja, ktorý sa presne o polnoci vybral na trojhodinovú cestu domov. Šialenec! Nedal sa prehovoriť. Videl to svet? Takto riskovať? Aj jeho žena, Janka, bola zo svojho muža, tvrdohlavého barana, nešťastná. Keď dohovorili, Ema ešte chvíľu premýšľala nad Jankiným manželstvom, porovnávala ho so svojím, a spokojná, že to jej je úplne inakšie, nazrela do rúry, kde sa pieklo obrovské kura s chutnou plnkou. Nadýchla sa lahodnej vône mäsa a pôžitkársky prehltla zbiehajúce sa slinky. Potom premyla ryžu a dala ju variť. Vybehla na dvor a chvíľu sa kochala nádherným slnečným dňom, ktorý vystriedal aprílové dažde a vietor. Ťahalo ju do záhradky, túžila dotýkať sa kyprej, vlhkej zeme, hrabať sa v nej ako krtko, vdychovať jej typickú vôňu a niečo sadiť. Hádam pôjde navečer...

Pri obede mali všetci dobrú náladu. Spomínali oslavu a chudáka Ondreja, ktorý bude určite maródovať aspoň dva týždne.

„Škoda, že Peter s Ankou odmietli prísť na obed,“ zašomrala Ema, keď kládla misku s polievkou na stôl. Tešilo ju, keď sa celá rodina zišla aspoň raz za týždeň. Nedeľné obedy boli u nich pravidelnosťou.

„A myslíš, že by pre toľkých ľudí postačilo jedno kura?“ podotkol Adamko, keď si nabral polievky až po okraj taniera.

„Upiekla by som dve,“ Ema chytila do ruky naberačku a naplnila Jurajov tanier, „je tam toho...“

Keď odkladala taniere od polievky do drezu, vzdychla, akoby mala o syna a budúcu nevestu obavu. „Ktovie, čo obedujú.“

„Neboj sa o nich, veď vieš, že Anka je dobrá kuchárka a určite niečo navarila.“ Juraj si naložil na plytký tanier kúsok kuraťa a práve zaboril lyžicu do misky s ryžou, keď sa odrazu na okamih zarazil, zbledol – tvárou mu preletel tieň strachu a chytil sa za hlavu. Pomaly ju skláňal tak hlboko, až hrozilo, že skolabuje tvárou v jedle.

Ema bleskurýchle odtiahla spred neho tanier a vyskočila.

„Chlapče, preboha, čo ti je?“ Chytila synovu hlavu, hladkala ho po vlasoch. Muž prestal jesť, len nechápavo hľadel na Juraja, neschopný pohybu. „Bolí ťa niečo?“ spýtali sa rodičia naraz.

Syn neodpovedal. Privrel oči a na bledej tvári sa mu objavila bolesť.

„Prosím ťa, hovor už, čo ti je!“ Ema strácala trpezlivosť. Mala nutkanie poriadne synom zatriasť.

„Strašne ma bolí hlava...“ zašepkal konečne Juraj a otvoril oči, veľmi podobné matkiným. Na čele sa mu leskli kvapôčky potu.

„Adamko, podaj škatuľu s liekmi!“ obrátila sa Ema netrpezlivo na muža. Potom naliala do pohára vody a podala Jurajovi tabletku proti bolesti. Vzal ju roztrasenou rukou, ale kým si ju vložil do úst, presvedčene zašepkal: „Určite mi nepomôže. Ja to viem... radšej si idem ľahnúť.“

Tabletku však prehltol, vypil plný pohár vody a opatrne vstal, že pôjde do postele, ale s buchotom sa sklátil na zem. Ema síce stála za ním, ale také čosi nečakala. Nestihla ho zachytiť. Syn ležal vystretý na zemi a vzdychal, že ho bolia nohy.

„Dúfam, že si si neublížil...“ Otec pomohol Jurajovi vstať a spolu s Emou ho viedli do jeho izby. Voľakedy tam kraľovali obaja súrodenci. Teraz však, keď sa Peter osamostatnil, celá izba zostala Jurajovi. Bola zaprataná poličkami plnými kníh, na stenách viseli medaily z rôznych športových súťaží. Pod oknom trónil pracovný stolík s počítačom a vedľa dverí stála veľká posteľ. Predtým tam bola ešte jedna z druhej strany, ale keďže priestoru v izbe bolo málo, tú druhú preniesli do letnej kuchynky. V lete, keď mestečko morili horúčavy, Adamko si na nej rád podriemal. Letná kuchynka stála na dvore pod obrovským orechom a v horúcich dňoch bola najchladnejšou miestnosťou ich obydlia.

Juraja uložili do nepostlanej postele.

„Zavoláme lekára. Takéto čudné symptómy,“ povedal ustarostene otec a zamieril do chodby, že zavolá pohotovosť.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1.

2.

3.