Text © Daniela Peleščáková 2010

Jacket design © Viera Fabianová 2010

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2604-3

1. kapitola

Dvere na červenej felícii sa zabuchli. Motor zahučal, Brezinovci sa vydali na cestu. Otec Peter bol poriadne nahnevaný a na zákrutách vo veľkej rýchlosti pišťali pneumatiky.

Mama Darina bola smutná, vystrašene sa pozrela na svojho muža.

– Peter, prosím ťa, spomaľ! Takto sa nedostaneme ani za mesto, nieto do Chorvátska.

Obzrela sa dozadu, aby skontrolovala malú. Alžbetka, dvojročné dievčatko, bola pripútaná v detskej autosedačke na zadnom sedadle. Usmievavý anjelik sa tešil zjazdy autom. Vedľa nej sedela Tatiana, príčina otcovho hnevu.

Pätnásťročná dievčina, útla na svoj vek, sedela namosúrená, ruky založené v obrannom geste. Zanovito hľadela z okna, malú sestričku si nevšímala. Hnevala sa na celý svet. Taká nespravodlivosť! Jej rodičia práve odchádzajú na dovolenku k moru s jej malou sestrou a ju strčia na prázdniny k príbuzným na dedinu. Tých dvoch týždňov sa hrozila. Veď tam zahynie od nudy.

Ešte vždy jej v ušiach zneli mamine slová, keď sa doma pred odchodom hádali.

– Táňa! Ako môžeš byť taká sebecká! Vieš, že Betke pobyt pri mori odporúčal lekár. Na jej priedušky a ekzém je to najlepšie prostredie. Možno sa na čas vyhneme liekom a večnému chodeniu k lekárovi.

Vedela to. Aj to, že rodičia si nemôžu dovoliť zaplatiť dovolenku aj jej. Preto musela zostať. Lenže rodičia ju nechceli nechať samu bez dozoru. Darmo ich presviedčala, že sa o seba dokáže postarať.

– Mama, prosím! Veď v meste je aj strýko Roman. Pôjdem teda k nemu.

–Táňa, maj rozum. Roman na teba nebude mať čas. Vieš, že je stále v nemocnici. Pri tom, aký je roztržitý, by na teba možno aj zabudol a ty by si umrela od hladu.

Mama sa snažila situáciu trochu zľahčiť, lebo Táňa z toho začala robiť drámu.

– Zlatko, nechápem, čo sa stalo. Veď k tete Marike si vždy rada chodievala na prázdniny.

– Ako môžeš porovnávať prázdniny na dedine s pobytom pri mori! A nemajú tam ani internet. Budem sa nudiť. A ten ich malý otravný fagan ma bude večne prenasledovať.

– Stačilo! Pôjdeš k Marike a hotovo! Už nechcem počuť ani slovo. Rozumela si? – zrúkol na ňu otec. Nezvykol na ňu kričať, preto Táňa hneď stíchla. Videla, že je poriadne nahnevaný, a nechcela ho ďalej dráždiť. Tvárila sa síce ako sopka pred výbuchom, ale už nepovedala ani slovo. Za posledný týždeň si toho jej rodičia vypočuli až-až.

Cesta im aj napriek napätému tichu rýchlo ubehla. U Mariky mali len málo času na lúčenie, ponáhľali sa na letisko. Vyložili nabalenú tašku pre Táňu, udelili bežné rodičovské rady, obaja rodičia ju pobozkali na líce, nasadli do auta a ešte zakývali celej rodine, nastúpenej na dvore. Darina mala v očiach slzy. Chápala svoju dcéru a bolo jej ľúto, že ju nemôžu zobrať so sebou. Keď malá podrastie, hádam bude situácia lepšia a budú si môcť dovoliť ísť k moru všetci spolu. Potiahla nosom a ukradomky si utrela slzy. Peter pevnejšie zovrel volant. Aj on mal výčitky svedomia. Sľúbil si, že to sklamanie Táni vynahradí. Pohladil ženu po ramene, ona sa naňho vďačne pozrela.

– Dara, zlatko, nebuď smutná. Veď ju to prejde. Keď sa vrátime, vymyslíme niečo, aby sme jej to vynahradili. Teraz sa už teš na more. Sľubuješ?

– Sľubujem.

Obzrela sa na Betku a usmiala sa na ňu cez slzy. Dievčatko sa tiež usmialo a snažilo sa napodobniť zvuk motora. Dara s Petrom sa zasmiali, nálada sa im zlepšila.

Táňa stála s ostatnými na dvore, pozerala za odchádzajúcim autom, ale ruku nezdvihla. Všetci odchádzajúcim zamávali, len ona nie. Tupo hľadela pred seba, nevedela si predstaviť, čo tu bude robiť.

– Vitaj u nás, Táňa. Nebuď smutná, uvidíš, že ti tu bude dobre. Veď vaši sa vrátia, ani sa nenazdáš. A s našou Silviou ste predsa kamarátky, nie?

Marika objala Táňu okolo pliec, zobrala jej tašku a viedla ju do domu. Okolo nich poskakoval päťročný Samko. Usmieval sa od ucha k uchu, tešil sa z návštevy. Mal Táňu rád. Vždy sa s ním vedela zahrať, neokrikovala ho ako jeho sestra Silvia.

Tatiana vošla do dievčenskej izby, o ktorú sa bude deliť so sesternicou, vybalila si veci a mlčky vošla do kuchyne za tetou Marikou. Tá práve vyberala z rúry upečený ovocný koláč.

– Škoda, že sa vaši nezdržali. Chcela som im zabaliť koláč na cestu. No nič. Viac sa ujde vám. Však, nezbedník!

Usmiala sa na Samka, ktorý už nedočkavo poskakoval okolo nej. Chlapček bol milý strapatý blondiačik, vyzeral ako priviazaný na gumičke. Keď sa tešil, večne si poskakoval. Rozosmial aj zachmúrenú Táňu.

– No, Samko, kto zje viac? – opýtala sa ho Táňa.

– Zjeme ho na polovicu.

– Len my dvaja? A čo ostatní?

– Mamička nemôže, lebo chudne, ocko má radšej salámové koláče a Silvii nič nedáme, lebo je na mňa zlá.

Všetci sa zasmiali. Možno, že tie prázdniny predsa len nebudú celkom nanič, pomyslela si Táňa a už sa prestala mračiť. Prišlo jej ľúto, že sa s rodičmi poriadne nerozlúčila. Nechcela ukázať slzy, preto sa rozhodla zájsť do záhrady.

– Koláč je ešte horúci, idem sa poprechádzať do záhrady.

Vybehla von, ledva utajila slzy. Samko chcel vybehnúť za ňou, ale mama ho nepustila. Vedela, že Táňa potrebuje byť sama.

– Jaro, kde je Silvia? – opýtala sa svojho muža.

– Čo ja viem? Zase sa fláka s tou partiou, – namrzene odpovedal Marike.

– Už ma poriadne rozčuľuje. Hovorila som jej, aby bola doma, keď príde Táňa. Možno by jej bolo veselšie.

– Myslíš? Som zvedavý, ako budú spolu vychádzať.

– Prečo to hovoríš? Veď sú kamarátky. Vždy si rozumeli.

Jaro len mávol rukou a odišiel za svojou robotou, veď tej je okolo domu vždy dosť.

Marike sa na čele zjavila kolmá vráska. Silvia jej v poslednom čase robila starosti. Sedemnásťročná dcéra sa začala stretávať s partiou mladých flákačov. Zhoršila si prospech v škole, večer prichádzala domov čoraz neskôr, boli z nej cítiť cigarety, zdalo sa, že aj alkohol. Marika sa snažila dozvedieť, čo sa s ňou deje, dohovárala jej, chcela situáciu riešiť podobrom. Aj Jaro vedel, že čosi nie je v poriadku, ale starosti s dcérou nechal na manželku. Veď čo si on počne so starosťami sedemnásťročnej dievčiny? Sú to babské veci. Teraz sú prázdniny, nechajú jej voľnosť. Možno sa cez prázdniny vybúri a v septembri bude všetko v poriadku. Musí byť! Utešovala sa Marika.

Táňa sa usadila na hojdaciu lavičku, ktorá stála pod košatou čerešňou. Jej hustá koruna vytvárala zelený dáždnik, pod ktorým sa príjemne sedelo. Na jar, keď čerešňa zakvitla, tam bolo ako v raji. Táňa tupo hľadela do trávy, sklonenú hlavu mala prázdnu. Ešte pred hodinou jej myšlienky vírili ako včely, chrlila trpké slová na hlavy rodičov ako sopka lávu. Teraz sa v nej usadil smútok, ľutovala, že sa s nimi poriadne nerozlúčila, a v duši ju hlodali výčitky svedomia.

S rodičmi si vždy dobre rozumela. Mama bola jej spriaznená duša. Rozprávali sa o všetkom. O priateľstve, o chalanoch, dospievaní. Mohla sa jej zdôveriť so svojimi dievčenskými problémami. Trápilo ju, že na svoj vek vyzerá ako decko. Skoro žiadne prsia, žiadne boky, či štíhly pás. Jej éterický zjav zvýrazňovali veľké sivé oči. Ich farba sa menila spolu s jej náladou. Keď sa hnevala, otec sa z nej smial, že má búrkové oči. Skutočne vtedy pripomínali olovenú oblohu. Korunou jej krásy však boli vlasy. Táňa si to neuvedomovala, ale jej husté, čierne, po pás dlhé vlasy jej mohli všetky spolužiačky závidieť. A veru aj závideli.

Vždy sa dobre učila, chcela sa dostať na tie najlepšie školy. Po prázdninách nastúpi na gymnázium, neskôr by chcela študovať na vysokej škole, aj keď ešte presne nevedela, ktorou cestou sa vydá. Učitelia o nej hovorili, že je na svoj vek príliš vážna. Jej duševný vývin očividne predbehol ten telesný. Rozmýšľala o živote, o nespravodlivosti vo svete, o svojom mieste v tom chaose, snívala o tom, že pomôže vyriešiť dôležité otázky, ktoré trápia ľudstvo. Rodičia ju chápali a podporovali ju.

Teraz jej múdra hlava akoby zamrzla a ona sa správala ako harpya.

Vždy túžila po súrodencovi. Chcela sa prechádzať s kočíkom, učiť ho rozprávať, hrať sa s ním. Rodičia to vedeli, a preto sa tešili, ako jej oznámia tú radostnú správu.

Raz v nedeľu, keď sedeli v cukrárni, celí rozžiarení jej to povedali. Skoro sa zadusila kusom krémeša. To nemôže byť pravda! Neveriacky na nich hľadela. Teraz bude mať súrodenca? Teraz? Veď je už „skoro dospelá“! Čo na to povedia jej spolužiačky? Prepadne sa od hanby! Nehovoriac o tom, že v ich veku to už ľudia predsa nerobia! Rodičia sklamane pozerali na jej šokovanú tvár. Už teraz svojho súrodenca neznášala. Ani po dvoch rokoch, odkedy sa Alžbetka narodila, sa jej vzťah k sestričke nezmenil. Rodičia sa snažili svoju lásku venovať obom svojim dcéram rovnakým dielom, ale Betka mala zdravotné ťažkosti a jej opatera a večné chodenie k lekárovi ich veľmi zamestnávali. Táňa, zvyknutá na celú ich pozornosť, sa začala správať ako typický žiarlivý súrodenec.

Keď sa Brezinovcom naskytla príležitosť na pobyt pri mori, radi ju využili. Možno sa načas zlepší stále sa vracajúci zápal priedušiek ich malej a budú môcť obmedziť návštevy u lekára. Problém nedostatku peňazí na zaplatenie pobytu pre všetkých museli riešiť tým, že ich staršia dcéra ostane doma.

Lenže Táňa mala pocit, že ju odložili ako nepotrebnú vec. Cítila sa ako hrdzavá podkova v kôlni uja Jara. Podkova však prináša šťastie. Nie ako podkova, ako staré hrable. Roztiahla prsty, prečesala si nimi dlhé vlasy. Ani to nie. Bola ako... ako neužitočná vec. Nič iné jej už nezišlo na um. A všetkému je na vine Beta. Tak vo svojej slepej zlosti volala sestru.

– Čau.

Táňa od ľaku až poskočila. V mäkkej tráve nebolo počuť kroky a ona, ponorená do svojich myšlienok, nevnímala nič okolo seba.

– Čau, – odzdravila svojej sesternici Silvii.

Dievčina sa posadila k nej na lavičku a rozhojdala ju. Bola presným opakom svojej útlej sesternice. Vysoká, štíhla sedemnástka, dlhé nohy, blond vlasy po plecia, moderný účes, namaľované oči. V čiernom tielku s tenkými ramienkami, minisukni a moderných žabkách vyzerala vedľa nej ako žena vedľa decka. Určite sa za ňou obzerajú všetci chalani. Pomyslela si Táňa.

– No čo? Fotrovci ťa odložili? – usmiala sa jedným kútikom úst.

Táňa sa odvrátila. Nechcela sa s nikým rozprávať a už najmenej s ňou. Všetci si mysleli, že sú dobré kamarátky. Lenže Silvia sa vedela dobre pretvarovať a kde mohla, tam si z nej uťahovala a zhadzovala ju. Keďže mali mať spoločnú izbu, nechcela ju dráždiť, aby to nebolo ešte horšie, tak radšej mlčala, hoci ju svrbel jazyk.

– Čo sa funíš? Keby naši odišli preč na dva týždne, tak sa od radosti zjaším. Márnosť, mať tak dva týždne len pre seba! Už si rozmýšľala, čo tu budeš robiť?

– Nie. Ešte nie, – nechápavo sa pozrela na Silviu. Myslela, že prázdniny budú tráviť spolu, ako vždy.

– Tak rýchlo porozmýšľaj. Ja mám totiž vlastný program. Práve ma zobrali do partie super ľudí a tam ísť nemôžeš, – povedala a pozrela sa na Táňu tak, aby jej bolo jasné, že je ešte decko. Pričom slovo ľudia zdôraznila, ako keby všetci ostatní ľuďmi neboli.

– Z domu pôjdeme spolu, akože na kupko, alebo sa prejsť. Pri moste mám stretávku s ľuďmi, tam si dáme rozchod. Ty si môžeš ísť, kam chceš. To bude voľnosť, čo? – ironicky sa zasmiala. Ako keby tu v dedine mala nejakú príležitosť na zábavu. Silvia si zmizne s tou svojou partiou a Táňa sa bude musieť otravovať so Samkom. Ten je síce zlatý, zábavný človiečik, ale je ako chvostík, ktorý má stále za chrbtom. Keď ho niečo zaujme, Samko sa potom dlho venuje jednej činnosti, lenže Silvia sa neobťažuje niečo vymýšľať. Okríkne ho, aby jej dal pokoj, a ide si po svojom. Teraz si to pekne premyslela. Táňa jej bude robiť krovie, aby starkí nemali blbé reči.

– Tak čo? OK?

– Mám na výber? – namosúrene fľochla kútikom oka na Silviu.

– Ani nie. Takže sme dohodnuté. Uvidíš, bude to zábava.

Iba ak pre teba, pomyslela si Táňa.

– Fajn. Tak vitaj. Už bežím, – na Táňu sa ani neobzrela, vystrela sa a rýchlym krokom sa pobrala preč.

– Fajn, – posmešne zopakovala Táňa. Už ju prešla melanchólia aj smútok. Vystriedalo ich odhodlanie stráviť prázdniny čo najlepšie. A just si spraví super prázdniny! Napriek rodičom, napriek Silvii, napriek celému svetu, ktorý sa proti nej sprisahal. Svižne sa postavila, prehodila si dlhé vlasy cez plece a rozbehla sa do domu.

Tak ako si to Silvia naplánovala, vyšli spolu z domu. Po ceste sa nerozprávali. Silvia už bola vo svojom svete a Táňa si lámala hlavu nad tým, čo bude do večera robiť. Bolo pol šiestej a zraz so Silviou mala až o ôsmej.

– Počkaj ma večer na moste. Ahoj, – Silvia prešla po moste cez potok, ktorý pretekal dedinou, ani sa neobzrela a rýchlym krokom sa približovala k hlúčiku mladých ľudí, postávajúcich pod statným gaštanom. Päť chalanov a dve dievčatá už na ňu čakali.

– No konečne! Kde trčíš?

– Márnosť! Sesternicu odložili k nám na prázdniny a naši mi ju hodili na krk.

– A kde ju máš? Na tvojom peknom krku vidím len retiazku, – zasmial sa Peter.

– Urobili sme dohodu. Naši si myslia, že sme spolu. Každá sme išli po svojom a večer sa stretneme. Domov prídeme spolu a naši sa aspoň nebudú toľko vypytovať.

– Prečo si nám ju nepriviedla predstaviť? Koľko má rokov? Je pekná? – zasypali ju otázkami chalani. Zišla by sa im v partii ešte jedna baba. Teraz je to päť ku trom.

– Ešte by ste ju pokazili. Je to slušné dievča, – zasmiala sa Silvia a s ňou aj všetci ostatní.

– Má len pätnásť rokov, vyzerá ako decko. Určite by vás nezaujímala.

Silvia zahovárala, aby sa už prestali vypytovať. Nechcela sa rozprávať o Táni, len ona chcela byť stredobodom pozornosti.

– Tak čo podnikneme? – opýtala sa bodro a pozrela sa na Marka. To on bol vodcom tejto svorky, on rozhodoval, čo sa bude robiť. Aj keď o to nestál, všetci ho považovali za šéfa. Mal prirodzenú autoritu, všetci ho rešpektovali, pretože bol najrozumnejší. Začal chodiť aj na vysokú školu a napriek tomu, že ju po roku nechal, získal si úctu ostatných. Učil sa dobre, ale vzťahy v rodine sa pokazili, večne napätá atmosféra a hádky mu nedovolili sústrediť sa na štúdium a tak trochu aj z trucu školu nechal.

Silvii sa veľmi páčil. Aj keď si zachovával odstup, snažila sa ho zbaliť.

Marko bol vysoký skoro dva metre a jeho vypracovaná postava vzbudzovala u ľudí rešpekt. Keď sekol so školou, dal sa na posilňovanie. Hovoril, že mozog si už dosť potrápil, teraz sú na rade svaly. A veru ich poriadne potrápil. Bol typom krásavca z južných krajín. Čierne vlasy ostrihané nakrátko, tmavé oči, čo človeka priam prebodávajú, a hranatá sánka mu dodávali drsný výraz. Ale jeho jemne tvarovaný nos a pekne krojené pery prezrádzali, že je v ňom viac nežnosti, ako je ochotný ukázať.

Dlháň sa posadil obkročmo na motorku, o ktorú sa doteraz opieral, odhodil zápalku, čo mal zastrčenú medzi zubami, a naštartoval stroj. Motor zaryčal ako ranené zviera a v jeho reve bolo ledva počuť Markov povel.

– Na cvičisko!

Akoby nastalo hromobitie, ďalšie štyri motorky zarachotili. Dievčatá vyskočili na sedadlá za chalanov, len Silvia ostala nerozhodne stáť. Túžila sadnúť si za Markov chrbát, objať ho rukami, pritúliť sa k nemu, aby cítila teplo jeho tela, zložiť hlavu na jeho široké plece a nechať sa odviesť aj na kraj sveta. Ale Marko už vyrazil, za ním sa pohli aj ostatní, ktorým za chrbtom sedeli dievčatá. Len Peter sa na Silviu zaškeril a širokým gestom ukázal na sedadlo za seba.

– Madam, ráčte nasadnúť na môjho rýchleho tátoša.

Silvia nemala na výber. Skrivila svoje pekné ústa a neochotne vysadla na motorku.

– Pevne sa chyť, poletíme s vetrom opreteky.

Peter sa zasmial na svojej poznámke a tuhšie pritiahol ruky spolujazdkyne okolo svojho pása. Silvia len zagúľala očami a neochotne sa oprela hruďou o Petrov chrbát. Mládencovi sa to očividne veľmi pozdávalo a rozjarene vyrazil z miesta, až spod zadného kolesa jeho motorky odskakovali kamienky.

Cvičisko, ktoré mladí ľudia využívali na svoje stretnutia, patrilo kedysi autoškole. Dnes bolo v dezolátnom stave, pripomínalo tankodrom po vojenskom cvičení. Asfalt sa na mnohých miestach vydúval, kusy vozovky boli vytrhané a rozhádzané po okolí. Lepšie časy tohto miesta pripomínalo už len pár hrdzavých dopravných značiek. Aj napriek zlému stavu cvičisko milovníkom motoriek dokonale vyhovovalo. Objekt sa nachádzal asi kilometer za dedinou, nikto ho nestrážil a nikomu neprekážal rámus, čo mladí robili.

Keď partia vyrazila od gaštana, chalani si vždy stopli čas, za ktorý sem prídu, a posledného si potom poriadne podali. Prvý býval väčšinou Marko. Aj dnes už čakal s helmou pod pazuchou, kým prifrčí aj posledný stroj.

Peter so Silviou za chrbtom sa očividne neponáhľal. Vychutnával si jej blízkosť, kým sa dá, lebo vedel, že keď zoskočí z motorky, už sa naňho ani nepozrie. Všetkým bolo jasné, komu venuje svoju pozornosť. Vedel to aj Marko, veď Silviino nadbiehanie si nemohol nevšimnúť. Robilo mu to síce dobre, ale zároveň ho to aj dráždilo. Taký záujem zo strany dievčaťa považoval za nemiestny. Hrdosť chlapa mu velila dobýjať a toto dievča, aj keď kráska, mu nebolo sympatické. Zatiaľ si ju dokázal držať od tela, ale bola čoraz neodbytnejšia. Vždy mu bola v pätách, nespustila z neho pohľad a často sa ho dotýkala. Keď sedela vedľa neho, ich stehná sa dotýkali. Občas mu dlaň položila na koleno a vyzývavo sa naňho zahľadela. Takéto gestá ho vzrušovali, veď bol normálny chlap, ale zároveň sa preto na ňu hneval. Keby ju otvorene odmietol, chalani by sa čudovali a mali by blbé reči. Všetci po nej totiž slintali a jeho nezáujem o túto nádhernú blondínku by nepochopili.

Silvia bola zvyknutá na pozornosť, ktorú vzbudzovala, kamkoľvek prišla. V škole jej všetci chalani ležali pri nohách, súťažili o každý jej pohľad, plnili každé jej želanie. So všetkými flirtovala, ale do žiadneho nebola zaľúbená. Raz sa jej síce stalo, že chalan, ktorý sa jej páčil, nepochopiteľne nejavil o ňu záujem, ale toho odrovnala fámou, že je gay. Nikto ju predsa nebude ignorovať! Teraz ju zaujímal len Marko. Bol starší, ako všetci jej ctitelia, a veľmi sa jej páčil. Túžila len po tom, aby sa s ním mohla prilepená na jeho chrbát preháňať na motorke. On jej však nevenoval toľko pozornosti, ako by bola chcela. Snažila sa ho preto zaujať za každú cenu. Vždy, keď sa jej zdalo, že už ho má na háčiku, vyvliekol sa. Bola čoraz smelšia a aj sama sa už cítila ako malina na striebornom podnose, ale tento chalan jej stál za to poníženie. Niežeby sa jej vysmieval alebo dával očividne najavo svoj nezáujem, ale cítila jeho odstup a to ju hnevalo i priťahovalo zároveň. Nebola doňho naozaj zamilovaná, na to bola príliš sebecká, ale chcela ho. Toto leto ho dostane! Nikto ju nemôže len tak odmietnuť!

2. kapitola

Keď doznel rev motoriek, Táňa zostala na ulici sama. Podišla k mostíku ponad potok a usadila sa na zábradlie. S hlavou stiahnutou medzi plecia, sledujúc prúd potoka, nepohnute sedela niekoľko minút. Ako pomlčka na notovej osnove, tichá a osamelá. Nechcelo sa jej nič robiť, ani na nič myslieť. Možno takto bez pohnutia vydrží sedieť až do ôsmej, kým sa Silvia nevráti. Civela do vody, až sa jej z toho začala točiť hlava. Aby sa neskotila do potoka, pevnejšie sa chytila a začala počítať dosky na mostíku. Tridsaťtri. Železných tyčiek na zábradlí päťdesiatdva. Dokonca začala počítať aj hrdzavé klince v starých, vyšúchaných doskách, ale vždy sa pomýlila a musela začať od začiatku. Aby ich mohla všetky spočítať, zoskočila zo zábradlia a s pohľadom upretým pod nohy pomaly kráčala z jedného konca mostíka na druhý.

– Ahoj, – ozvalo sa jej za chrbtom.

Táňa nadskočila od ľaku. Srdce jej išlo vyskočiť z hrude, rýchlo sa chytila zábradlia, aby udržala rovnováhu.

– Tuším som ťa naľakal. Prepáč.

Rýchlo sa obrátila, aby sa postavila votrelcovi zoči-voči. A tvár, ktorú uvidela, stála za to. Krajšieho chalana ešte nevidela. Nemo civela do jeho veľkých modrých očí, neschopná žiadnej reakcie. Keď bola nervózna, viditeľne sa jej triasli ruky, preto ich schovala za chrbát a oprela sa o zábradlie. Nemohla od neho odtrhnúť pohľad. Vysoký štíhly mládenec sa pobavene uškŕňal.

– Asi si ma nepočula prichádzať. Čo je také zaujímavé na tom moste?

– Klince, – vypľula slovo bez rozmyslu. Hneď, ako to povedala, si uvedomila, že sa práve zachovala ako totálna hlupaňa. Očervenela ako paprika a prudko sklonila hlavu.

– Klince? To som netušil, – zatváril sa vážne a so záujmom sa zahľadel pod nohy.

– A čo konkrétne ťa na nich tak fascinuje, že brániš ľuďom v ceste cez most?

– Počítam ich, – vytresla znova. To sa už chalan nezdržal smiechu.

– Ty sa musíš príšerne nudiť, keď počítaš klince na moste, – smial sa hlbokým hlasom a pritom zakláňal hlavu. Táňa trápne mlčala, jeho smiech ju zamrzel. Až teraz sa prebrala a konečne si všimla, že chalan čaká, kým mu uhne z cesty, aby mohol prejsť so svojím bicyklom. Pritlačila sa čo najviac k zábradliu, aby ju mohol obísť. Rukou mu naznačila, že má voľnú cestu a odvrátila pohľad na druhú stranu. No on sa nehýbal. Asi si uvedomil, že sa jej tým smiechom dotkol.

– Kto si? Ešte som ťa tu nevidel.

Táňa len mykla plecom a neodpovedala. Strašne sa hanbila rozprávať s týmto pekným chlapcom. Keď videl, že z nej nič nedostane, pobral sa ďalej.

– Tak čau, – nasadol na bicykel a prešiel po moste na druhú stranu.

Táňa za ním chvíľu hľadela a v duchu si nadávala, že je taká sprostá. Prvý pekný chalan, čo ju osloví, a ona je ako nemá. A keď niečo povie, je to totálna kravina. Musel si o nej myslieť, že je retardovaná. A čo, veď ju oslovil len preto, že mu práve stála v ceste. Taký ako on by si ju predsa ledva všimol. Nálada sa jej ešte zhoršila, pokiaľ to bolo vôbec možné. Stála na tom moste ako výkričník, neschopná niekam odísť. Vytiahla mobil a skontrolovala čas. Bože, ešte dve hodiny. Lakťami sa oprela o zábradlie, bradu položila do dlaní a v tejto polohe mienila stráviť hodiny čakania. Ani nevedela, koľko času ubehlo, ponorená do vlastných chmúrnych úvah čakala a čakala.

– Ahoj, znovu. Ty si stále tu? Čo nemáš kam ísť? – pekný chalan bol späť. Zišiel z bicykla, oprel ho o zábradlie a postavil sa k Táni. Bola už taká unudená, že jeho prítomnosť ju potešila.

– Ja som Tim, – podával jej s úsmevom ruku.

– Táňa, – tiež sa usmiala a vložila mu svoju malú ruku do jeho veľkej dlane. Keď stál tak blízko nej, musela zakloniť hlavu, aby sa mu mohla pozrieť do tváre. Navzájom sa prezerali a s tým, čo videli, boli obaja spokojní.

– Tak hovor, – povedal Tim, založil si ruky na hrudi a čakal, kedy sa Táňa rozhovorí.

– No, ja tu čakám na sesternicu. Musíme sa spolu vrátiť domov.

– Aha?! A má tá sesternica meno?

– Silvia. Odišla s kamošmi na motorkách.

– Čo? Tá Silvia? Ona je tvoja sesternica? No to sa načakáš! – pohrdlivo si odfrkol.

– To chceš tuto na moste čakať, kým sa vráti? Veď tu zapustíš korene, – neveriacky pokrútil hlavou.

– My sme sa dohodli na ôsmu. Akože sme spolu, vieš, pred tetou.

– To vymyslela Silva, čo? A na ôsmu zabudni. Stvrdneš tu najmenej do desiatej.

– Ale my sme sľúbili, že do ôsmej.

– Lebo Silvii na tom určite záleží, – ironicky prehodil Tim.

– Nikdy sa z cvičiska nevracajú skôr. Nebuď hlúpa a nečakaj na ňu.

– Ale Silvia sa bude hnevať, že som ju bonzla. Som tu druhý deň a ďalšie dva týždne mi bude ničiť život.

– Tak to ti verím. Je to bosorka.

Začudovane sa naňho pozrela.

– Osobná skúsenosť, – pokrčil plecami Tim.

Chvíľu mlčali, obom sa vybavili nepríjemné spomienky na Silviu.

– Tak čo s tebou? Nemôžeš tu prestáť hodiny. Keď chceš, môžeš ísť so mnou. Ukážem ti svoju zbierku motýľov, – zatváril sa potmehúdsky a žmurkol na ňu. Chvíľu naňho vystrašene hľadela, potom pochopila, že žartuje, a päsťou ho udrela do pleca. Obaja sa rozosmiali.

– Héj! Také malé a chce sa to biť!

– Nemáš mi dávať nemravné návrhy, ty zvrhlík!

– Ja? Veď ja som najslušnejší chlapec v dedine, – dušoval sa so smiechom.

– Opýtaj sa Silvie. Vlastne to nie je dobrý nápad. Pred ňou ma vôbec nespomínaj. Tak poď.

Táni bolo jedno, kam ju vedie. Hlavne, že už nemusí tvrdnúť na tom moste. Bola nahnevaná na Silviu, že ju oklamala, a najradšej by sa vrátila späť bez nej, nech si to sama zlizne, ale tá vedela byť taká zlomyseľná, že prázdniny by boli v háji. A keďže ju to čaká každý deň, radšej si musí vymyslieť vlastný program.

Chodievala sem každé prázdniny, ale okolie dediny vôbec nepoznala. Vždy sa so Silviou zdržiavali doma alebo v záhrade. Nikdy ju sesternica nevzala niekam do prírody, ktorá tu bola mimochodom všade okolo, ani ju nepredstavila svojim kamarátom. Až doteraz jej to neprekážalo, dokonca jej to ani nikdy nezišlo na um, ale Táňa konečne pochopila, že Silvia sa hanbila, že má na krku decko, a nikam ju radšej nevzala. Konečne je čas spoznať okolie. Tak, plán prázdnin sa jej začal črtať. A možno... Ukradomky pokukovala na Tima. Páčil sa jej čoraz viac, začala si ho nenápadne celého prezerať. Pod čiernym obtiahnutým tričkom sa mu črtali pekne vyrysované svaly. Nebol namakaný, ale pohľad na súmernú štíhlu postavu jej vháňal červeň do tváre. Svetlohnedé vlasy sa mu krútili okolo krku, až mala nutkanie obkrútiť si jeden prameň okolo prsta. Takto o chlapcoch nikdy nepremýšľala a nečakaný smer jej myšlienok ju samu zaskočil. Trochu sa hanbila a trochu ju to vzrušovalo, takto zblízka si prezerať takého frajera. Aj on po nej občas pokukoval, ale Táni to bolo nepríjemné. Veď dobre vedela, čo vidí. Decko. Určite ju pozval len z ľútosti. Zľutoval sa nad ňou, ako sa človek zľutuje nad osamelým šteniatkom. Bili sa v nej dve bytosti. Žena v nej túžila po jeho pozornosti, aby si všimol, aké má pekné oči, aby pochválil jej dlhé vlasy. Dieťa by sa najradšej schovalo, aby ju nevidel, tak veľmi sa hanbila. Plná rozporných myšlienok kráčala vedľa Tima, ani poriadne nevnímala, kam kráčajú.

Zastavili sa pri veľkej stodole. Tim oprel bicykel o krídlo obrovských vrát a z vrecka džínsov vytiahol zväzok kľúčov. Jedným z nich odomkol visaciu zámku a odchýlil druhé krídlo. Vzal bicykel a odviezol ho do stodoly. Keď ho pohltila tma tejto opachy, Táňa sa nepohla za ním. Prešľapovala na mieste a čakala. O chvíľu vystrčil hlavu a so spýtavým výrazom jej kývol. Hlava zase zmizla. To bolo pozvanie, alebo čo? Keď sa stále nehýbala, Tim vyšiel von. Založil ruky v bok, naklonil hlavu a zboka na ňu pozeral.

– S tebou to bude ťažké. Prečo nejdeš dnu?

Táňa mykla plecom. Nechcela, aby si myslel, že je bojko, ale pravda je taká, že je veľký bojko. Bála sa tmy, tej drevenej opachy, toho, čo sa v nej skrýva. Stodola vyzerala starobylo, dokonca sa jej zdalo, že sa nakláňa na jednu stranu ako starenka, čo potrebuje palicu na podopieranie. Čo ak sa zrúti práve vtedy, keď vojde dnu? Všetka tá kopa dreva ju pochová a nikto sa nedozvie, kam sa stratila. Alebo dnu pobehuje kadejaká háveď. Z kútov na ňu budú hľadieť okrúhle oči potkanov a myší, z trámov určite visia netopiere zabalené do vlastných krídel. Striasla sa od hnusu. Hrýzla si spodnú peru, aby nezačala jačať, čo sa tak sama vystrašila. Ale aj tak najväčší strach mala z toho, že v tej tme bude sama s Timom. Jej tvár odzrkadľovala všetky tieto emócie a Tim ju so záujmom sledoval. Najprv sa jej chcel vysmiať, doberať si ju, či potrebuje na vstup pozvánku, ale keď videl, ako sa jej na tvári zračila všetka tá neistota, len ju opatrne chytil za ruku a pomaly, krok za krokom viedol dovnútra.

Ako sa spolu vnárali do tmy, tajomná stavba začala vydávať svoje tajomstvá. Oči si zvykli na šero, pohľadu sa ukazovali ukryté veci. Dnu bol dostatok svetla, to len zvonku sa zdalo, že je tu temnota. Dosky nepriliehali tesne k sebe, takže pomedzi škáry presvitali slnečné lúče. Akoby sa ocitla v trinástej komnate. Pevne stískala Timovu ruku, dala sa ním viesť ďalej a ďalej. Zastali uprostred a Táňa ani nedýchala. Tim len ticho stál a čakal na jej reakciu. Odvážila sa poobzerať okolo seba, ale nepúšťala ruku, ktorá bola jej jedinou istotou v tomto neznámom prostredí. Naľavo od dverí bolo uskladnené seno, siahalo takmer po strechu, bola tam len asi dvojmetrová medzera. O seno bol opretý vysoký rebrík, ktorým sa dalo vyliezť nahor. V pravej časti stodoly stál starý traktor, ktorému chýbali predné kolesá a stál na drevených klátikoch. Boli tam ešte rôzne nástroje, o ktorých použití nemala Táňa ani šajnu. Zaostrila pohľad do kútov, kde sa mala skrývať háveď, a snažila sa zaregistrovať nejaký pohyb. Prikrčila sa a nastražila sluch, aby počula cupitať tie ich malé nohy.

– Hľadáš niečo? – spýtal sa Tim.

– Potkany, – šepla Táňa a nedala sa vyviesť z koncentrácie.

– Aha?! No to máš smolu. Tu žiadne potkany nie sú. Tu žijú iné zvieratká.

Ešte iná háveď? Táňu začala prepadávať panika. Prudko mykala hlavou okolo seba, aby objavila neznáme tvory. Dych sa jej zrýchlil a už aj Tim videl, že o chvíľu začne hystericky kričať. Chytil ju za plecia a jemne ňou zatriasol.

– Táňa, upokoj sa. Nie sú tu žiadne potvory. Hovoril som o mačkách. Rozumieš? Sú tu len mačky, – zvýšeným hlasom sa snažil upútať jej pozornosť, lebo sa naľakal jej vytrešteného pohľadu. Táni tak prudko bilo srdce, že vlastná krv jej šumela v ušiach, ako keď na jeseň v prudkom vetre šumí suché lístie. Cez ten šum predsa len zaregistrovala slovo mačky. Konečne sa jej pohľad vyjasnil a sústredila pozornosť na Tima.

– Dobre. Už ma vnímaš. Máš rada mačiatka? – skúšal ju zaujať niečím, čo majú dievčatá rady, u nej si však nebol istý. Čo ak sa bojí aj mačiek? Len aby nechytila hysák, ktorý sa o ňu pred chvíľou pokúšal. Keď sa usmiala, prudko si vydýchol. – Márnosť, ty si ale bojko! Chceš vidieť tie mačky?

Táňa len súhlasne prikývla, ešte zo seba nemohla dostať ani slovo. Tim ju chytil za ruku a viedol okolo traktora do zadnej časti. Najprv nič nevidela, v rohu bola dosť veľká tma. Potom začula tiché mňááu. Čupla si a zbadala ich. Štyri rozkošné mačiatka. Neboli už celkom maličké, také akurát na hranie.

– Zlatká moje, aké ste klásne. Kde máte maminku? Poď šem, ty moja malá guliška. Aké máte klásne chvostíky. A tie pazúliky. Vy malinké šelmičky. Aké máte mäkké kožúšky, – takto šušlavo sa im prihovárala. Túlila si ich v náručí, hladkala si tvár ich kožuštekmi a so zatvorenými očami si vychutnávala tú hebkosť.

Tim stál nad ňou a nechápal. Pred chvíľou od strachu nebola schopná dostať zo seba ani slovo, a teraz z nej tryskal priam vodopád slov. Možno by si nevšimla ani stádo potkanov, keby teraz bežali okolo nej. Dievčatá! Pokrútil hlavou.

– Pohľad na päť takých pekných mačiatok je celkom fajn.

Táňa zdvihla oči k Timovi. Čo nevie počítať? Veď sú len štyri. On sa na ňu šibalsky usmieval, tak ako keď ju pozýval pozrieť si jeho zbierku motýľov. Á, tak on ju prirátal k tým mačiatkam. Zdala sa mu taká milá a prítulná, alebo maličká a bezmocná? Lenže aj malé mačiatka majú pazúriky a ona tie svoje tiež mienila v prípade potreby použiť. Aby mu to hneď dokázala, rukou naznačila vystrčené pazúry a zaprskala ako zúrivá šelma. Tim sa nahlas rozosmial tým svojím hlbokým hlasom a v obrannom geste zdvihol ruky pred seba.

– Pochopil som. Len mi neubližuj, ty divá mačka.

Predstava, že by mu ona mohla ublížiť, bola absurdná, ale obaja sa na nej pobavili.

– Už si sa dosť namaznala? Neprišli sme sem totiž na mačaciu exkurziu. Chcel som ti ukázať niečo iné. Máš strach z výšok?

– Nó, ešte chvíľu by som sa dokázala maznať... teda s mačkami, myslela som... veď vieš, sú prítulné a tak... – Táňa začala habkať. Dvojzmyselná poznámka, ktorá jej vykĺzla, ju vykoľajila.

– Čo si mi chcel ukázať? Aké výšky? – zamotávala sa čoraz viac.

– Ty sa nezdáš. A mňa si obvinila, že som zvrhlík, – biele zuby mu svietili z tváre, čo sa tak naširoko usmieval. Táni už horeli líca od hanby, ešteže v tom šere to nebolo vidieť. Schovala si tvár do dlaní, ako keď sa malé deti snažia skryť tým, že si zakryjú oči. Tim spod jej rúk počul tlmené „ááá“.

– Ale no tak! Neber sa tak vážne. Každý občas niečo vytresne. Tak čo tie výšky? – nadvihol obočie a čakal, kým si odkryje tvár. Jedným okom naňho mrkla, keď zistila, že sa nesmeje, spustila ruky a aby sa jej netriasli, zastrčila ich do vreciek nohavíc.

– A ako vysoko je vysoko? – s obavami sa ho opýtala.

– Niekto mal na raňajky vtipnú kašu, – znovu ju chytil za ruku a viedol k vysokému rebríku. Ešte nikdy ju žiadny chalan nedržal za ruku a tohto pozná päť minút a už tretíkrát sa ich ruky dotýkajú. Zvláštne bolo, že sa jej to zdalo normálne. Jeho pevná veľká ruka bola ako záruka, že sa jej nič nestane. Sama to nechápala, ale celkom mu už dôverovala. Cítila sa pri ňom bezpečne. V poslednom čase bola dosť stratená v tomto svete, zdalo sa jej, že jej nikto nerozumie, nikoho nezaujíma. Tim jej venoval viac pozornosti ako ľudia, ktorých pozná už roky. Pevnejšie zovrela jeho dlaň, aby jej nevykĺzol. Pozrel sa na ňu a dôvera v jej očiach ho potešila. Ani on si neužil veľa pozornosti od iných ľudí a bol rád, že stretol toto stratené, vystrašené, ale aj zábavné dievča. Za tých pár minút, čo sa poznali, sa mu zdala bližšia ako všetci ľudia, ktorých poznal, okrem mamy. Pri spomienke na mamu zosmutnel. Tento týždeň pracuje na popoludňajšej zmene, a keď príde domov, je celkom grogy.

Zastali pri rebríku. Obaja naraz vykrútili hlavy dohora, aby dovideli na jeho druhý koniec.

– Zvládneš to? – opýtal sa jej Tim.

– Fúha! A stojí za to vyliezť hore?

– No, eiffelovka to nie je, ale myslím, že ten výhľad stojí za námahu. Choď prvá, keby niečo, tak ti pomôžem.

Táňa sa zhlboka nadýchla a pomaly začala vystupovať nahor, kŕčovito sa držiac drevených priečok. Išlo jej to celkom dobre, statočne sa dostala za polovicu, no v poslednej štvrtine rebríka sa jej tak roztriasli kolená, že sa bruchom prilepila o šteblíky a nemohla sa hnúť.

– Táňa, čo je? – ozval sa Tim, keď sa nehýbala. Dievčina visiac za ruky ako netopier ani nepípla.

– Haló, tam hore! Brzdíš premávku, – vtipkoval Tim. Žiadna odpoveď. Potiahol ju trochu za nohavice, aby z nej dostal nejakú reakciu, a Táňa zapišťala od ľaku.

– Máš strach?

– Ja ssa nnenemôžem popohnúť.

– OK. Chceš sa vrátiť? Tak ja idem dolu a ty poď pomaly za mnou.

V Nepočul si, že sa nemôžem pohnúť? – zvyšovala hlas Táňa. Bože, len nech ju zas nechytá hysterický záchvat.

– Prečo si mi jednoducho nepovedala, že tam nevylezieš? Mohla si si ušetriť ďalšiu dávku strachu.

– Ale ja som si myslela, že tam vyleziem. No odrazu ... daj ma dolu!

– Ako ťa mám dať dolu? Obaja sa zrútime! Už len pár krokov a sme hore. No tak, trochu ťa potlačím a ty sa postav na ďalšiu priečku, – jednou rukou sa držal rebríka a druhou sa ju snažil vytlačiť za zadok. Keď sa jej dotkol, znovu zapišťala.

– Tak fajn, budeme tu visieť, kým nespadneme ako lístie zo stromu.

– To nemyslíš vážne! Rob niečo, veď si chlap! – Familiárny tón, ktorým ho okríkla, ho pobavil.

– No, žena moja, teraz rob, čo ti kážem. Ani sa nepohni! – Tim ju začal na rebríku obchádzať. Opatrne stúpal okolo nej, aby ju nezhodil. Keď už bol nad jej hlavou, podal jej ruku a pomaly ju vytiahol hore. Tam sa obaja vyčerpaní vyvalili do sena a oddychovali. Keď sa na seba pozreli, naraz vyprskli od smiechu. Tak od srdca sa dávno ani jeden ani druhý nezasmiali.

– Už si spokojná, žena moja?

– Och, prepáč mi to. Dnes som dostala naraz celoročnú dávku adrenalínu. Musíš si o mne myslieť, že som totálna hlupaňa, – prehodila si svoje dlhé vlasy cez tvár, aby na ňu nevidel. Nevedomky urobila zvodné ženské gesto, pri ktorom Tim zatajil dych. Oprel si hlavu o dlaň a pozoroval ju. Štíhle nohy, ploché bruško, jemné ruky skrížené na prsiach, malé dlane, krásne dlhé vlasy, veľké sivé oči, ktoré si všimol, už keď sa stretli na moste. V prúžkoch slnečných lúčov, čo prenikali pomedzi dosky, v divokom tanci krúžili tisíce čiastočiek a Timovi sa zdalo, akoby na Táňu sadal zlatý prach. Bolo to neskutočné, ako tam ležala vedľa neho, ako krehká víla, čo zaspala v tráve unavená od tanca. Túžil sa jej dotknúť, prečesať jej vlasy prstami a povyťahovať všetky slamky, ktoré sa jej v nich zachytili. Neodvážil sa jej však dotknúť. Bola mimoriadne citlivá, všetko ju mohlo rozrušiť a on nechcel, aby sa ho bála. Tak sa len na ňu pozeral a vychutnával si jej prítomnosť. Keď už ticho trvalo pridlho, Táňa sa posadila. Odhrnula si strapaté vlasy z tváre a pozrela na Tima. Len čo sa pohla, on zatvoril oči a tváril sa, že oddychuje. Nevedomky si vymenili úlohy a teraz Táňa pozorovala Tima. Nešlo jej do hlavy, že leží v senníku vedľa tohto chalana. On bol taký... neskutočný. Telo, teraz natiahnuté v celej svojej dĺžke, si obzerala po ceste k stodole, ale do tváre sa mu hanbila hľadieť a teraz žasla nad tým, aký je príťažlivý. Mal štíhlu, súmernú tvár, rovný nos, plné pery, jamku na brade a pekne tvarované oblúky obočia nad modrými očami, ktoré sa otvorili a pozreli na ňu. Teraz by sa mala vyplašiť, že ju pristihol, ako si ho obzerá, ale nestalo sa. Ani nevedela prečo, ale doľahol na ňu taký pokoj, že mu smelo pozerala do očí a vedela, že sa jej nevysmeje. Ticho sa pozerali jeden na druhého a cítili, že si môžu veriť. Táni ešte nikto okrem jej rodičov nevenoval toľko pozornosti a ešte nikdy neležala na sene, ani sama, nieto ešte s chlapcom. Na tento okamih do smrti nezabudne.

– Sľúbil si mi výhľad, – zašepkala a jemne sa usmiala. Tim si pomyslel, že takto sa môžu usmievať naozaj len víly. Postavil sa a natiahol k nej obe ruky, aby jej pomohol vstať. Zaviedol ju k dverám, ktorými sa dnu do stodoly hádzalo seno. Keď ich otvoril, naskytol sa jej výhľad takmer na celú dedinu. Stodola stála mierne do kopca a oni boli asi v štvormetrovej výške, takže mali všetko ako na dlani.

– Óó, no to je nádhera! Pozri, pozri, ten potok je ako had, čo sa plazí dedinou, – rukou mu naznačovala smer.

– Ja viem, nezabudni, že som tu bol prvý, – povedal so smiechom.

– Ale nielen tento výhľad mám v ponuke, – siahol rukou do sena a vytiahol odtiaľ dlhé čierne puzdro.

– Čo to je? – zvedavo sa opýtala Táňa.

– Ďalekohľad.

– Azda sem nechodíš špehovať ľudí?

– No to určite! Na to, aby som sa dozvedel aj to, čo nechcem, nemusím mať ďalekohľad. V dedine existujú iné špiónske praktiky. A toto nie je obyčajný ďalekohľad. Je to teleskop.

– Neblázni! Ty sem chodíš pozorovať hviezdy? – vzrušene ho chytila za rameno.

– Fíha? Ty vieš, čo je teleskop? Prekvapuješ ma čoraz viac. Múdra hlavička!

– Veď to vie každý, – mávla rukou.

– Aj Silvia? – povedal a naraz sa zasmiali.

– Tak mi niečo ukáž, – nedočkavo začala poskakovať, rovnako ako jej malý bratranec Samko.

– Ale nočná obloha sa lepšie pozoruje v noci, nemyslíš? – odpovedal jej s úsmevom. Táňa hneď siahla do vrecka a vybrala mobil.

– Teraz je pol siedmej. O koľkej sa stmieva? Kedy sa dá pozorovať obloha? Zostaneme tu, alebo sa vrátime? – vychrlila naňho prúd otázok.

– Héj, brzdi, kočka. Nie tak rýchlo. Dnes nemám v pláne žiadne pozorovania. Ale dúfam, že sa nevidíme naposledy a ešte bude príležitosť, aby som ťa pozval do senníka, – žmurkol na ňu.

– Vlastne by to bola psina, keby si ty nechávala na moste čakať Silviu a jej zlomyseľný plán by sa otočil proti nej.

– Už sa teším! Myslela som, že tieto prázdniny budú totálne nanič.

– Mám však jednu podmienku. Nesmieš byť taký bojko.

– Sľubujem! Nabudúce už vyleziem hore sama.

– Tak to som zvedavý! A hneď si to aj vyskúšame. Musíš sa totiž najprv dostať dolu.

Táňa si pritisla zovreté päste na ústa a vydala tlmené „ááá“. Pohla sa však statočne k rebríku a s Timovou pomocou naň vyliezla. Cesta nadol nebola o nič ľahšia, ale tentoraz mala Táňa motiváciu. Keď chce vidieť hviezdy, musí byť statočná.

Aj keď bol Tim fešák, nemal veľa príležitostí stretávať sa s dievčatami a pozorovať správanie tohto dievčaťa sa mu zdalo fascinujúce. Nuž, ani jeho prázdniny zrejme nebudú nanič. Tak ako sa dievčina tešila na miliardy hviezd, on sa začal tešiť na pozorovanie vlasatice menom Táňa. Veru, odrazu, ani nevedel ako, zjavila sa v jeho zornom poli a s rozviatymi vlasmi zažiarila na jeho nebi. Nebeské telesá dostávajú mená po svojich objaviteľoch, takže ona by sa mala volať Prokopova kométa. Nie, nie, lepšie by bolo Timova kométa Táňa.

– A kedy sa zas stretneme? – opýtala sa ho. Tim si položil teatrálne pravú ruku na srdce.

– Ó, koľké šťastie! Madam chce znovu vidieť moju maličkosť. Som vám kedykoľvek k dispozícii, mylady. Čo takto zajtra večer o siedmej? – predniesol s vážnou tvárou. Táňa sa k jeho výstupu pridala.

– Ó, mylord, aké milé od vás, že mi venujete svoj vzácny čas. Bude mi potešením stráviť s vami večer, – ovievala sa imaginárnym vejárom a klipkala rýchlo očami. Tim jej ešte vystrúhal hlbokú poklonu a rukou ju vyprevádzal zo stodoly. S vysoko zdvihnutým nosom vyplávala von. Kým Tim zatvoril vráta a zamkol visaciu zámku, obaja sa usmievali. Keď sa potom pri potoku lúčili, už mysleli na zajtrajší večer.

– Som rád, že sme sa stretli, – povedal vážnym hlasom Tim.

– Aj ja, – potichu mu odpovedala Táňa.

– Kam teraz pôjdeš?

– Vieš čo? Kašlem na Silviu. Idem domov. Nech si to sama zlizne. Samko bude nadšený, keď sa vrátim, – a potichu pre seba dodala, aspoň on ma má rád. Tim ju však počul a zamyslene za ňou hľadel, keď odchádzala.

3. kapitola

– Timko, som doma! – zavolala mama zo dverí. Vlečúc dve plné igelitky s nákupom, vošla do kuchyne. Tim vyšiel zo svojej izby, a keď ju zbadal, nešťastne ju okríkol.

– Mama! Prečo to robíš? Stokrát som ti hovoril, aby si nevláčila tie tašky! Veď som celý deň doma, môžem nakúpiť.

– To nič, zlatko. Vieš, že v meste nakúpim lacnejšie za akciové ceny v supermarketoch. Pozri, čo som priniesla. Zajtra ti vypražím karfiol.

– Mňam! Už sa teším. Ale nabudúce mi zavolaj, prídem k autobusu a pomôžem ti s taškami, – spolu povykladali nákup a odkladali potraviny do chladničky.

– Kúpila si aj kečup? – potešil sa znovu Tim.

– Akciový! – zasmiala sa mama. – Prosím ťa, Timko, zalej mi šálku zeleného čaju.

– Už ťa čaká. Dal som ti ho do obývačky na stolík. Dnes ide tvoj seriál.

– Ty si poklad. Ja idem hneď do sprchy. Som celá lepkavá, v robote je strašne teplo.

– Mohli by sa vám dovoliť po práci osprchovať, keď sa už musíte dusiť vo vlastnej šťave.

– Veď môžeme, ale až po skončení pracovného času, a potom už nestíham autobus.

Tim neznášal, že mama musí tak drieť. Žili sami, mali len jeden druhého. Aby ich uživila, pracovala na zmeny v textilnom podniku. Celý deň stála na nohách a domov sa už ledva vliekla. Roky v tejto práci ju pripravili o zdravie. Zničená chrbtica, kŕčové žily, boľavé kĺby na rukách. Keď ju Tim videl prichádzať ťažkým krokom domov, hneval sa na celý svet, že jeho skvelá, múdra mama robí takú namáhavú prácu. Mala na viac. Mohla z nej byť doktorka. Na gymnáziu sa výborne učila a chcela študovať medicínu. Rodičia boli na ňu pyšní, všade sa ňou chválili, už ju videli niekde v nemocnici v bielom plášti, ale osud to zariadil inak.

Katka bola najlepšia v triede. Nikto nepochyboval o tom, že sa dostane na každú výšku. Ona však snívala o medicíne, chcela sa stať pediatričkou. Milovala deti a z celého srdca im túžila pomáhať. Všetok svoj čas venovala štúdiu a o ničom inom vlastne ani nerozmýšľala. Keď dostala oznámenie o prijatí na štúdium, bola najšťastnejším človekom na svete. Mama jej dokonca upiekla tortu, aj keď jej Katka dohovárala, nech to nepreháňa. Lenže celá rodina to prežívala s ňou, spolu sa tešili a plánovali jej skvelú budúcnosť. Jeden deň v živote človeka však dokáže zmeniť celý jeho osud.

Cez prázdniny sa Katka zoznámila s chlapcom, ktorý ju vytrhol z jej vysnívaného sveta. Nikdy so žiadnym nechodila, nemala čas ani záujem venovať sa iným veciam ako štúdiu. Keď ho stretla, celkom ju očaril. Bol k nej pozorný, počúval ju, keď básnila o výške, povzbudzoval ju, a keď sa lepšie spoznali, vyznal jej lásku. Denne jej hovoril, ako ju ľúbi, a vo svojom nadšení už plánoval, ako budú spolu žiť, keď doštudujú. Po prázdninách obaja nastúpili do školy, a keďže začiatky boli ťažké, dohodli sa, že sa sústredia na štúdium. A potom prišlo zistenie, ktoré Katke navždy zmenilo život. Bola tehotná. Najprv tomu nechcela uveriť, bránila sa skutočnosti. Vôbec nevedela, čo si počať. Toto predsa nemôže svojim rodičom ani povedať. Trápila sa sama nad touto skutočnosťou a zvažovala všetky alternatívy. Interrupcia neprichádzala do úvahy. Deťom predsa chcela pomáhať, nemohla práve tomuto, čo v nej rástlo, ublížiť. Aj keď milovala deti, uvedomila si, že všetky jej plány sa zrútili. Koľko dievčat už toto prežilo! Bol čas oznámiť to „šťastnému“ oteckovi. Niekoľkokrát mu volala, aby sa stretli, ale bol taký vyťažený, že stretnutie stále odkladal. Po telefóne to nechcela riešiť a stretnutie sa stále odďaľovalo. Nakoniec sa jej zdalo, že sa s ňou ani stretnúť nechce. Nebude ho naháňať! Nemala iné východisko ako priznať sa rodičom. A po šoku zo zistenia, že je tehotná, prežila ďalší, keď oznámila rodičom túto novinu. Takúto reakciu by nečakala ani v najhoršom sne. Vypočula si, ako zničila ich nádeje, sebe budúcnosť, urobila im hanbu na celú dedinu, obvinili ju, že je pobehlica, a navrhli, aby odišla niekam, kým neporodí dieťa, a potom sa vrátila. Nepovedali to priamo, ale vlastne ju vyhodili z domu. Pár dní preplakala vo svojej izbe, uvažovala, kam „niekam“ má odísť. Potom sa rozhodla. Čo najďalej.

A tak sa ocitla v Prahe. Vzhľadom na okolnosti mala vlastne šťastie. Nejaký čas brigádovala v hoteli, kde stretla správnych ľudí, ktorí jej poradili, ako ďalej. Tam spoznala aj Václava Prokopa. V hoteli bol častým hosťom, keďže raz týždenne prichádzal do Prahy na služobnú cestu. Bol medzi nimi dosť veľký vekový rozdiel, veď Katka mala devätnásť rokov a Václav štyridsať. Čerstvý vdovec, ktorému žena zomrela pri autonehode, spoznal osud mladej ženy, súcitil s ňou a onedlho ju požiadal o ruku. Katka ho najprv odmietala. Každé dievča sa túži vydať z veľkej lásky, ale jej veľká láska bola navždy stratená. Nikomu okrem rodičov nedala vedieť, kde je, takže aj keby ju hľadal, nenájde ju. Navždy ho zamkla hlboko vo svojom srdci a ten priečinok už nechcela nikdy odomknúť. Nakoniec Václavovu žiadosť o ruku prijala a naučila sa ho mať rada, aj keď z jej strany to nikdy veľká láska nebola. Václav sa však do nej naozaj zaľúbil, a keď sa jej narodil Timotej, bol nadšený a stal sa jej synovi ozajstným milujúcim otcom. Prežili spolu pekných šesť rokov, keď ho od nej odlúčila zákerná choroba. Timovi nikdy nepovedala pravdu o jeho otcovi. Keď ostali sami, rozhodla sa vrátiť domov k rodičom. Chlapec mal nastúpiť do školy, rodičia starli a zišla sa im dcérina pomoc. Aj keď ich vzťahy sa už nikdy nenapravili a nezabudli jej pripomínať, ako si zničila život, vnuka si obľúbili. Krásneho chlapčeka s veľkými modrými očami a kučeravými vlasmi musel mať každý rád. A byť vdovou bolo pre nich prijateľnejšie ako byť slobodnou matkou.

Potom však jej otec zomrel na infarkt a mama rok po ňom na komplikácie po prasknutom žalúdočnom vrede. Zas zostali s Timom sami. Zdalo sa, že jej osudom je byť osamelou matkou. Už rok sa musela takto sama starať o seba aj svojho syna. Bol jediným a najdôležitejším človekom v jej živote. Nikdy neľutovala, že ho má, a vždy jej robil len radosť. Mali spolu krásny vzťah, vedeli sa o všetkom porozprávať. Tim jej odhaľoval svoje tajomstvá, zdôveroval sa so svojimi snami i obavami.

Jeho najväčším snom bolo stať sa astronómom. Od malička o ničom inom nerozprával. Bol zbláznený do hviezdnej oblohy. Tak, ako majú iní tínedžeri oblepené steny svojich izieb plagátmi rockových skupín a hollywoodskych hviezd, Tim mal steny plné obrázkov hviezdnych galaxií, planét a vesmírnych lodí. Na desiate narodeniny dostal od starých rodičov teleskop a išiel sa zjašiť od radosti. Keď si pod vianočným stromčekom našiel knihy a atlasy o vesmíre, nič iné ho už nezaujímalo. Celé svoje snaženie podriadil tomuto záujmu. Po prázdninách nastúpi do maturitného ročníka gymnázia a po maturite by chcel ísť študovať svoju vysnívanú astronómiu na vysokú školu. Keďže bol výborný študent, veril, že sa mu to podarí. No jeho mama mala už teraz vrásky na čele a obávala sa, ako to finančne zvládne. Nechcela, aby sa jej šikovnému synovi rozplynuli jeho sny, tak ako sa to stalo jej. Keď sledovala zápal, s akým sa Tim vrhal do štúdia, akoby videla samu seba v jeho veku. Tiež nevnímal svet okolo, neschádzal sa s rovesníkmi, nikam nechodieval. Keď sa ho pýtala na kamarátov, vždy jej povedal, že je to fajn. Ale obávala sa, že jej synovi rovesníci nerozumejú a nemá sa veľmi s kým podeliť o svoje nadšenie pre vesmír. So všetkými novými vedomosťami chodil za mamou a referoval jej, čo sa dozvedel. Hovoril to s takým zápalom, že ho s radosťou počúvala a pomaly sa aj z nej stával astronomický nadšenec. Milovala večery, keď spolu sedeli v obývačke, ona si vyložila nohy na taburetku, na stolíku sa parilo zo šálky zeleného čaju, Tim si k nej prisadol a vysvetľoval jej, čo je to hviezdokopa, aké druhy galaxií existujú, čo je to čierna diera alebo Hubblov teleskop. Katka vedela, že Tim má svoj teleskop v stodole a chodieva tam večer pozorovať nočnú oblohu. Na jednej strane bola rada, že sa niekde nefláka a neopíja, no nedostatok kontaktu s mládežou v jeho veku jej robil starosti. Občas ho podpichla poznámkou o dievčatách, snažila sa z neho vytiahnuť, či sa mu nejaká páči, ale on sa len smial, že svet je plný dievčat, prečo by sa mu mala páčiť len jedna. Potom žartoval, že jeho frajerka by musela vedieť nájsť aspoň Veľký voz a nehľadala ho pritom v stodole. Tú situáciu opisoval tak kvetnato, že sa pri tom hrozne nasmiali.

Aj teraz ju už na stolíku čakala šálka čaju, čo jej Tim urobil. Sadla si do kresla, nohy vyložila na taburetku a slastne vydýchla, natierajúc si ruky voňavým telovým mliekom.

– Tak spusť. Ako si strávil dnešný prázdninový deň?

– Fajn.

– A?

– Čo a?

– Na teba je to veľmi stručný opis dňa.

– Previezol som sa na bicykli a bol som v stodole.

– To je všetko?

– Uhm.

– Hej, Timotej Prokop, chcem svoju večernú rozprávku, – začudovane povedala Katka synovi. Inokedy jej veľmi farbisto vyrozprával, čo celý deň robil a koho stretol, vtipnými poznámkami sa ju snažil rozptýliť, aby sa odreagovala a oddýchla si od práce. Teraz jej tú radosť odoprel. Zahľadela sa naňho pozornejšie.

Tim sedel rozvalený na gauči a bezmyšlienkovite prepínal kanály na televízore. Obrazovka nepríjemne blikala a pripomínala pokazený neón.

– Keby sa mi páčili blikajúce svetlá a kakofonický zvuk, tak si zájdem do baru, – povedala mama.

– Uhm, – reagoval Tim na maminu poznámku, ktorú evidentne nevnímal. Myšlienkami bol niekde úplne inde.

– Dnes nám v robote šéf rozdával kvety, – tresla mama, aby zaujala zamysleného syna. Nič.

– Cez prestávku nám nalieval šampanské, – Tim zase nič.

– Šéf ma požiadal o ruku, – ani táto nezmyselná poznámka Tima neprebrala. Očividne bol od reality na svetelné roky vzdialený.

– Tim?

– Uhm?

– Haló, je niekto doma? – naklonila sa k nemu a snažila sa mu pozrieť do očí. Hádam nie je sfetovaný? Pomyslela si mama a už mu aj zobrala z ruky ovládač a vypla televízor. Tim sa pozrel na mamu.

– Čo je?

– Ty mi to povedz! – dôrazne ho požiadala.

– Čo ti mám povedať? – nechápavo na ňu pozeral. Konečne sa prebral a teraz nevedel, čo od neho mama chce.

– Je ti niečo? – starostlivo sa spýtala. Jej vážny výraz Tim nechápal.

– Čo by mi bolo? Mama, ty si čudná.

– Ja som čudná? Veď do teba už hodnú chvíľu hučím a ty nič nevnímaš.

– Hej? Asi som sa zamyslel, – mykol plecom. Zobral do ruky ovládač a chcel znovu zapnúť televízor, ale mama mu ho vytrhla z ruky. Tim, už celkom zaujatý maminým podráždeným správaním, ostal ticho sedieť s rukami trucovito založenými na hrudi.

– Mladý muž, môžeš mi venovať pozornosť? – prísne predniesla mama, ako keď v škole učiteľka pristihne nepozorného žiaka. Tim sa len mlčky pozeral na mamu.

– Tak čo sa deje? – opýtala sa už mierne mama.

– Prečo si myslíš, že sa niečo deje?

– Poznám ťa. Správaš sa čudne.

– Ale, mama, o niečom premýšľam, tak som ťa nepočul, – Tim zagúľal očami.

– Všetko je v poriadku. Naozaj! – zdôraznil, keď naňho stále pochybovačne hľadela.

– A čo ťa tak zaujalo, že nevnímaš vlastnú matku? – prísne sa opýtala, ale v jej otázke vycítil úľavu aj náznak vtipu, lebo slovo matka bolo v ich slovníku netypické.

– Aká si zvedavá!? – uškrnul sa. Priam cítil, ako sa mu snaží dostať do hlavy, aby odhalila jeho myšlienky. Tá by sa teda čudovala, keby pri exkurzii v hlave naďabila na istú dlhovlásku. Nevedel ako, ale mama akoby mala radar, odhalila, že pred ňou niečo skrýva. Tim považoval debatu za uzavretú, ale mama sa nedala. Prepaľovala ho pohľadom a evidentne čakala na odpoveď. Rezignoval. Bolo mu trápne hovoriť pred mamou o dievčati, ktoré dnes spoznal, ale nedá mu pokoj dovtedy, kým sa to nedozvie. Keď bude robiť tajnosti, mama si povymýšľa také teórie, že bude na pokraji hysterického záchvatu. V tomto sa jej podobala Táňa. Keď si spomenul na to, ako liezli po rebríku, začal sa nevdojak usmievať. Tento výraz tváre bol taký výrečný, že mame došlo, o čo ide. Vedela, že to raz príde, ale aj tak ju to zaskočilo. Zakryla si rukou ústa a pozerala na syna, ktorý sa prihlúplo usmieval.

– Tim! Ty si sa zaľúbil, – odovzdane skonštatovala.

– Niéé, – zatiahol. – Len som spoznal fajn dievča.

– Fajn? To znamená, že slečna tuší, kde má hľadať Veľký voz? – pozreli sa na seba a vybuchli smiechom.

– Nielenže vie nájsť na oblohe Veľký voz, ona dokonca vie, čo je to teleskop. Ale s tým zaľúbením si to prehnala. Veď ju poznám len pár hodín.

– Čože? A kde si ju stretol? Je v našej dedine niekto, o kom neviem? – potmehúdsky sa usmievala, veď v ich dedine vedel každý o všetkom.

– Pricestovala len včera. Je tu na prázdninách u príbuzných.

– Naozaj? A u koho? A koľko má rokov, že tu trávi prázdniny?

– No, má pätnásť rokov, taká roztomilá žabka.

– Roztomilá žabka, – zopakovala mama napodobňujúc synov ľahostajný tón.

– Nezapáraj, dobre? – povedal Tim akože naštvane.

– Tak ku komu prišla? – nedala mu pokoj mama.

– Ty musíš vedieť všetko, čo? Si správna obyvateľka tejto dediny.

– No dovoľ?! Chceš ma zaradiť k miestnym klebetniciam? Veď ja informácie nešírim, používam ich len pre vlastnú potrebu, – mama zodvihla nos dohora a tvárila sa urazene.

– A vôbec, láskavo neodbočuj a odpovedaj.

– A čo som na výsluchu? Dnes vám už, pani vyšetrovateľka, nič nepoviem.

– Tim, to mi nemôžeš urobiť, veď ani nezaspím, – tvárila sa nešťastne mama.

– Dobre, – rezignoval Tim, – už len jedna informácia.

– Ako sa volá? – opýtala sa a tvárila sa tak nedočkavo, až sa Tim rozosmial.

– Volá sa Táňa. Spokojná? A dnes ti už nič nepoviem.

– Ale zajtra mi o nej povieš viac, dobre?

– Najprv sa o nej sám musím viac dozvedieť.

Tim sa na ich zajtrajšie stretnutie naozaj tešil.

Keď sa Táňa vrátila do domu, bolo sedem hodín. Mala trochu obavy, čo povie teta Marika, že sa vrátila bez Silvie. V dome však nikto nebol. Keďže sa mali vrátiť o ôsmej, teta so Samkom asi niekam odišla a ujo Jaro zrejme išiel na pivo. Tak fajn, možno to dokonca dobre dopadne.

V izbe si ľahla na svoju posteľ s tým, že si bude čítať. Z domu si zobrala niekoľko kníh, aby sa tu na dedine nenudila, keďže u tety Mariky nemali internet. Obrátila sa na brucho a podoprela si bradu rukami. Zahľadela sa na knihu. Bol to nejaký historický román, na ktorého obálke boli v objatí muž a žena v historických kostýmoch. Jééj, pomyslela si Táňa. Pozerala na nich a pozerala, a zrazu si uvedomila, že si namiesto pôvodného obrázka predstavuje vysokého modrookého mládenca a dievčinu s hrivou čiernych vlasov. Na tvári sa jej usadil úsmev Mony Lízy. Otvorila knihu a hľadela na stránku, ale akoby bola napísaná po čínsky. Nedala sa jej prečítať. Znovu a znovu čítala prvé slovo, ale nevnímala jeho význam. Potom sa jej stránka rozpila pred očami a ona videla obrazy stodoly, rebríka a malých mačiatok, ale hlavne Timovu peknú tvár. Prevalila sa na chrbát a takto zasnívaná civela do stropu. Vo svojich predstavách už blúdila po nočnej oblohe, preniesla sa medzi hviezdy, videla okrúhly mesiac v splne. Na um jej zišla báseň o ranenej breze a polohlasom si začala recitovať. Odo dverí sa ozval potlesk. V Táni sa napla pružina a vystrelila ju do sedu. Silvia stála opretá o rám dverí a s rukami prekríženými na prsiach ju pozorovala.

– Ó, aké romantické! – posmešne povedala. – Hádam mi nechceš po večeroch recitovať?! – ráznym krokom vošla do izby a hodila sa na svoju posteľ.

– Ako sme sa dohodli? Mali sme sa stretnúť na moste! Ja sa ponáhľam, aby si ma nemusela dlho čakať, a milostivej slečny nikde! – Silvia hádzala na Táňu zúrivé pohľady. V skutočnosti sa vôbec neponáhľala kvôli Táni, veď za iných okolností by ešte doma nebola, ale Marko musel niekam odísť, a tak ich stretnutie skrátil. Bola preto podráždená a zlosť si chcela vybiť na Táni.

– Prečo si ma nečakala? – zúrila. Jej zlostný útok Táňu zaskočil. Netušila, prečo sa Silvia vrátila domov tak skoro, nechcelo sa jej však veriť, že brala ohľady na ňu.

– Tak prepáč, – povedala krotko. – Myslela som, že sa zdržíš dlhšie, a nemala som čo robiť, tak som sa vrátila. Chcela som si čítať, – a ako dôkaz jej otrčila knihu, ktorú mala na posteli.

– Ešteže naši nie sú doma a nevideli, že sme prišli každá zvlášť. Nemôžeš si tú knihu čítať niekde inde? Choď niekam do prírody a tam si čítaj, koľko len chceš.

– Ale ja vôbec nepoznám okolie, neviem, kam ísť.

– No vidíš, teraz máš výbornú príležitosť spoznať krásy naokolo. Chodievaj na prechádzky, sadni si s knihou do trávy, dýchaj svieži vidiecky vzduch... a hlavne mi nerob problémy, jasné?

– Nechcem ti robiť problémy, ale Tim povedal... – zarazila sa, lebo si spomenula, ako jej Tim radil, aby ho pred ňou nespomínala. Silvia sa s podozrievavým zúženým pohľadom pozrela na Táňu. Bodaj by si radšej zahryzla do jazyka!

– Čo povedal Tim? – opýtala sa Silvia pomaly, pričom zdôraznila každé slovo.

– Nó, on vlastne, chcel mi len pomôcť, – odmlčala sa Táňa, vôbec sa jej nechcelo o ňom hovoriť pred Silviou. Tá spustila nohy dole z postele, podoprela sa rukami, natiahla krk a v tejto polohe stuhla ako dravec číhajúci na svoju korisť. Očami metala blesky na Táňu a cez stisnuté zuby cedila slová.

– Odkiaľ poznáš Tima? A čo ti o mne hovoril?

– Nič také nehovoril. Stretli sme sa na moste, keď som na teba čakala. Len povedal, že sa asi zdržíš dlhšie, tak som sa skôr vrátila, – Silvia ešte chvíľu podozrievavo zazerala, potom sa uvoľnila.

– Tak na toho si daj pozor. Radšej sa mu vyhýbaj. Nie je taký, ako sa zdá, – pohrdlivo odfrkla. Táňa ostala zarazená. Jej sa zdal v poriadku. Prečo si má dávať pozor?

– A čo je s ním? – neisto sa spýtala Silvie. Vzbudila v nej totiž nepokoj a podozrenie. Tak sa tešila, že s ním bude tráviť čas, a zrazu sa o ňom dozvie, že je iný, ako sa zdá.

– Nó, – zatiahla Silvia spokojne, vidiac pochybnosti v pohľade svojej sesternice, – hovorí sa, že je teplý.

– Čo? – šepla šokovaná Táňa. To hádam nie! Veď jej sa zdalo, že sa mu páči, dokonca s ňou flirtoval. Ale čo ona vie o chlapcoch a flirtovaní, však? Žeby sa tak pretvaroval?

– Mne sa zdal v poriadku, – povedala potichu, akoby sa práve dozvedela, že je niekto chorý.

– Oni sa vedia dobre pretvarovať, aby nikto nevedel, čo sú zač, – znalecky skonštatovala Silvia. V Táninej hlave vypukol uragán. Myšlienky krúžili ako osy, dorážali na ňu zo všetkých strán, predstavivosť pracovala na plné obrátky. Nechcela tomu uveriť, ale keďže ho spoznala len dnes, nemala sa ako presvedčiť, či je to pravda. Ale dalo sa Silvii veriť? V takejto vážnej veci by hádam neklamala. Sklamaná Táňa sedela zahĺbená do svojich myšlienok. Silvia, spokojná s tým, že Táňu odradila od záujmu o Tima, odišla z izby.

– Dievčence, ste doma? – ozvalo sa z kuchyne. Teta Marika sa práve vrátila. Samko vbehol do izby, sadol si k Táni na posteľ a usmieval sa na ňu ako okrúhly mesiačik v splne. Radosť z toho, že ju vidí, sa dala jasne čítať v jeho šťastnej tváričke. Ničím ju neobťažoval, nič sa jej nepýtal, len sedel, usmieval sa a čakal, kedy sa mu bude venovať. Táňa privítala toto rozptýlenie, aspoň nemusí myslieť na to, čo sa práve dozvedela. Pohladila Samka po svetlých kučierkach, ktoré jej pripomenuli Tima.

– Chceš sa zahrať pexeso? – opýtala sa chlapčiatka. Ten začal tak zúrivo prikyvovať hlavou, až sa rozosmiala. Vzala ho za ruku a spolu odišli do jeho izbičky.

– Deti! – pohŕdavo za nimi fľochla Silvia a pobrala sa za mamou do kuchyne. O chvíľu sa po dome šírila vôňa praženej cibule, Marika s dcérou chystali praženicu pre všetkých.

– Večerááá!! – zajačala Silvia z kuchyne, aby privolala Táňu a Samka. Chlapec vystrelil z izby ako šíp a Táňa sa ho snažila predbehnúť. V kuchyni ešte obehli okolo stola jedno kolo a so smiechom sa hodili na stoličky.

– Fíha!? Tu je ale veselo! – ozval sa od dverí domáci pán. Sadol si za stôl a postrapatil synčekovi vlasy.

– Tak ako, chlapisko?!

– Veselo, – odpovedal mu Samko s úsmevom. Jaro sa potešil, že je Samko taký šťastný. Popri práci na hospodárstve nemal toľko času venovať sa synovi, ako by chcel. A jeho žena tiež bola okolo domu a záhrady dosť zaneprázdnená. Malý sa síce vždy motal okolo nich, ale chýbali mu také obyčajné detské hry. Do škôlky zatiaľ nechodil, veď Marika bola nezamestnaná a detí v jeho veku bolo v dedine málo.

Silvia to so Samkom nevedela. Kým bol celkom malý, občas sa s ním pohrala a postrážila ho, aby mame pomohla. No ak začal plakať, hneď ho nechala mame, nevedela ho utíšiť. Keď začal chodiť a všade snoril, to sa už Silvia dosť hnevala. Hlavne ak ho našla vo svojej izbe. Nemienila ju prispôsobovať malému decku a mama ju vždy musela upozorňovať, nech ho tam postráži, aby si neublížil. Silvia jej vždy odsekla, že to nie je jej dieťa a nech tam nelezie. Najradšej by ho na celý deň zavrela do ohrádky alebo mu priviazala na nohu špagát, aby sa nedostal až do jej izby. Mama ju nechápala, dohovárala jej, aby sa priučila starostlivosti o dieťa, že sa jej to zíde, keď bude mať vlastné. Silvia vždy odsekla, že to nehrozí. Musela by spoznať ozaj výnimočného muža, aby sa tak obetovala.

– A ty, Táňa, ako? – opýtal sa ujo Jaro, pričom pokukoval z jednej dievčiny na druhú. Marika si myslela, že dievčatá si rozumejú, ale on dobre vedel, aká je jeho dcéra, a pochyboval o tom. Keby bola aspoň trochu ako Táňa, nemali by to s ňou také ťažké. Dievčatá sa tvárili ako neviniatka.

– Dobre, – odpovedala mu Táňa na otázku, pričom hľadela do taniera a vidličkou prehŕňala praženicu.

– Čo ste dnes robili? – pokračoval.

– Boli sme sa prejsť až k lúke za potokom, – rýchlo odpovedala Silvia, aby sa Táňa nepreriekla.

– Pozreli sme sa, ako to tam vyzerá, chceme si s kamošmi spraviť v sobotu piknik. Opekačka, gitara, spev... veď vieš.

– Áno? A kto tam bude? – vyzvedala mama.

– Len pár kamošov, ja a Táňa, – rýchlo zakamuflovala situáciu Silvia a usilovne do seba pchala praženicu. To, že na opekačku pozvala aj Táňu, rodičov upokojilo. Keď tam bude ona, hádam to nebude divoká žúrka. Táňa len prekvapene zamrkala očami. No toto, ako si to len Silvia dobre naplánovala. Rodičia jej to zhltli aj s navijakom. Zaujímalo ju, či ju pozvala naozaj, alebo je to len kamufláž. Keď sa po večeri ocitli samy v izbe, opýtala sa na to Silvie.

– Takže som pozvaná na piknik? Ani neviem, kde tá lúka je.

Silvia chvíľu premýšľala a potom sa zasmiala.

– No tak, ale starkých som dobre odstavila. Teraz nemajú žiadne námietky. A to pozvanie platí. Teda, ak tam naozaj chceš ísť, – zatvárila sa tajomne, aby naznačila, že to veru nebude obyčajný piknik.

– Dobre. Ešte si to rozmyslím.

– To by si si mala, – dvojzmyselne poznamenala Silvia.

Na druhý deň sa Táňa mala stretnúť s Timom. Od rána bola trochu nervózna, nevedela, či tam má vôbec ísť. Hovorila Silvia pravdu? Preberala si to zo všetkých strán. Ak by bol Tim gay, bola by dosť sklamaná. To, že sa jej páčil, bol fakt. Na druhej strane, aspoň by si bola istá, že jej od neho nič nehrozí, aj keď v tomto si bola istá, aj keby bol na dievčatá. Odhliadnuc od týchto vzťahových záležitostí, Tim bol fajn. Cítila sa s ním dobre a ich stretnutia by mohli byť zábavné. Tieto úvahy ju priviedli k rozhodnutiu, že sa s ním stretne. Ak by nezabrali všetky ostatné argumenty, to, že Tim je majiteľom teleskopu, by ju nakoniec aj tak zlomilo. Keď si predstavila, ako sa bude večer pozerať na hviezdy, bolo jej srdečne jedno, ako je orientovaný. Aj keď, ach, tieto prázdniny mohli byť dokonalé. Nuž, ale človek nemôže mať všetko. Aj tak už vidina pekne strávených prázdnin prekonala všetky jej predstavy.

Dopoludnia dievčatá pomáhali v kuchyni. Teta Marika sa tešila, že im to spolu tak dobre ide, a za všetko ich chválila. Sedeli spolu pri stole a čistili jablká na koláč, ktorý mali upiecť, v rádiu hral Elán a teta Marika si pospevovala. Toto bola pre ňu idylka. Zdalo sa, že Tánina prítomnosť tejto rodine prospieva.

– Neviem, neviem, či ťa pustíme domov, Táňa. Asi si ťa tu necháme celé prázdniny, – smiala sa Marika.

Samko to zobral vážne a začal poskakovať.

– Hurá, hurá! – tešil sa a očká mu len tak žiarili od radosti.

– Len sa neteš, krpec. Toto nehrozí. Táňa tu tak dlho nevydrží. Veď tu nemáme ani internet, však? – obrátila sa na Táňu. Tá mykla plecom, akože jej to nevadí. Na to Samko niekam odbehol. Chvíľu v kuchyni vládlo rozpačité ticho, keď zrazu zaznel z izby rachot a za ním nasledoval Samkov plač. Všetky tri vyskočili na nohy a leteli za zvukom. V Silviinej izbe ležal plačúci chlapček pod hromadou vecí popadaných zo skrine.

– Čo tu vyvádzaš? – oborila sa naňho Silvia a zisťovala škody, ktoré jej malý brat spôsobil. Mama ho postavila na nohy a prezerala ho od hlavy po päty, či si neublížil. Samkovi nič nebolo, len sa veľmi vyľakal. Táňa kľačala vedľa neho a hladkala ho po uplakanom líčku. Keď teta Marika začala so Silviou upratovať popadané veci, pritúlila si ho a utešovala, aby prestal plakať. Zúrivá Silvia ho capla po chrbte a Samko sa nanovo rozreval.

– Nechaj ho! – okríkla ju Táňa. – Veď sa nič také nestalo.

– Načo sem vôbec liezol! Čo si tu robil, ty škriatok? – pomykala ho Silvia za ruku.

– Hovorím ti, nechaj ho! – zvýšeným hlasom ju napomenula Táňa a postavila sa pred Samka v obrannom postoji. Ani samu seba takto pred Silvou nebránila, vždy mala na pamäti, ako jej znepríjemní život, keď sa jej postaví na odpor. Teraz jej to však bolo jedno. Nedovolí, aby bola hnusná na svojho brata. Samko sa schoval za Táňu a poťahoval nosom. Silviu Tánin postoj prekvapil. Netušila, aká bojovníčka sa v nej skrýva.

– Aj o svoju sestru sa tak staráš? – zaťala do živého. Tánin výraz tváre jej prezradil, že trafila presne. Tá najprv zarazene pozrela na Silviu, potom zahanbene sklonila hlavu. Všetci v rodine totiž vedeli, aký vzťah má Táňa k svojej malej sestre. Ona jej predsa neubližuje. Nikdy ju neudrela, ale keď videla, ako Samko u nej hľadá ochranu, uvedomila si, že svoju sestru nikdy neobraňovala. Je síce ešte malá a nebola ohrozená tak ako Samko, ale ako by sa zachovala ona na Silviinom mieste? Bála by sa o Betku, či si neublížila, alebo by sa hnevala, že jej lezie do vecí? Chytila Samka za ruku a odviedla ho preč z dosahu jeho nahnevanej sestry.

– To si nemala! – povedala Marika dcére.

– Prečo nie? Veď je to pravda. Hrá sa tu na dobré, ublížené dievčatko, a pritom žiarli na dvojročné decko. O čo je lepšia odo mňa?

– Nikto nepovedal, že je lepšia, – pohladila mama Silviu po pleci. Videla, že celá táto záležitosť ju vyviedla z miery. Určite sa aj ona bála o svojho bračeka, len to nevie dať najavo.

– A nič strašné sa nestalo. Nič sa nerozbilo, len je tu trochu neporiadok, – chlácholila ju mama.

– Čo tu vlastne hľadal? – pýtala sa už pokojne Silvia.

– Neviem, keď sa upokojí, tak nám to povie.

– Je v poriadku? – naoko ľahostajne sa spýtala mamy.

Tá sa nenápadne usmiala a prikývla hlavou.

Táňa priviedla Samka za ruku do záhrady. Posadili sa na lavičku pod čerešňou a chvíľu len tak ticho sedeli a hojdali sa. Samko sa už upokojil, ale bol smutný a so spustenými plecami mlčky sedel ako kôpka nešťastia. Táňa ho objala rukou a pobozkala do jeho strapatých kučierok. Zamyslený chlapček sa na ňu vďačne pozrel.

– Prečo mi povedala, že som škriatok? – tichým hláskom sa jej opýtal. Tak toto zamestnáva jeho hlavičku!

Táňa sa usmiala.

– Vieš, Samko, kto sú škriatkovia? – zatvárila sa tajomne. Samko pokrútil hlavou, že nevie.

– To sú ti takí maličkí ľudkovia, veľmi milí, ktorí žijú v prírode a starajú sa o rastlinky a o zvieratká. Sú veľmi plachí, a preto sa pred ľuďmi skrývajú, aby ich nevideli. Ale sú aj veľmi veselí, radi sa hrajú, poskakujú si po lúkach a stvárajú nezbedníctva. A ty si tiež taký veselý, stále poskakuješ a stváraš nezbednosti.

Chlapček sa pri jej rozprávaní začal usmievať; to, čo počul, sa mu páčilo.

– A niekedy sa Silvii schovávam, aby ma nevidela.

– No vidíš, si celkom ako škriatkovia, – zasmiala sa Táňa.

– Chcel by som vidieť škriatkov, aspoň by som mal kamarátov.

– Ja tiež, ale keďže ich nevidíme, budeme sa spolu hrávať my dvaja, dobre?

– Dobre, – odpovedal spokojný Samko.

– Tak tu ste, – teta Marika sa posadila k nim na lavičku. Zdvihla Samka a posadila si ho do lona. Pobozkala ho na okrúhle líčko a pritúlila. Chlapček ju objal rukami okolo krku a spokojne si hovel v maminom náručí.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola