Ružena Scherhauferová

Už viem, že chcem teba

Copyright © 2010 by Ružena Scherhauferová

Jacket design © 2010 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2611-1

DONČA BOLA ODJAKŽIVA moja najlepšia priateľka. Vlastne aj je, hoci naše cesty sa rozišli. Život je už taký. Vždy stratíš to, čo máš najradšej. Musíš sa s tým zmieriť a žiť ďalej. Považujem Donču za vzácny klenot, ktorým ma život obdaroval, aby som spoznala naozajstnú lásku. A tak spomínam na svoje veľmi pekné detstvo – strávili sme ho spolu, pretože sme bývali v jednom paneláku.

Aj dnes, po rokoch, mám pred očami deň, keď sa Donča s mamou sťahovali do nášho vchodu. Bol nádherný letný deň, slniečko sa cerilo na oblohe už od rána a niekoľko chlapov usilovne prenášalo do vchodu kusy starého nábytku. Bol presne ako nábytok mojej starkej. Ošúchaný, vyblednutý, rohy zodrané, drevo páchlo starinou. Po jej smrti ho ocko na dvore rozrúbal a spálil, pretože nevedel čo s ním. Pred činžiakom bol chaos a nik si nevšímal svetlovlasé dievčatko, ktoré sa unudene tmolilo okolo sťahovacieho auta. Rukami si nervózne uhládzalo modrú sukňu posypanú veľkými bielymi kvetmi. Malo okrúhlu tváričku s výraznými pehami a zvláštne modré oči. Zračil sa v nich smútok a strach. Prišlo mi ho ľúto a chcela som sa mu prihovoriť. Lenže ono si ma povýšenecky premeralo a odvrátilo sa odo mňa. Bola som preňho len vzduch. Potom som počula, ako mu mama hovorí: „Danka, pozri sa, aké milé dievčatko na teba pozerá. Vidíš, dokonca býva aj v tomto vchode. Ste také rovnaké blondínky. Mohli by z vás byť priateľky.“

Vďačne som pozrela na chudú, veľmi peknú ženu a oči mi zažiarili očakávaním, že si ma Danka konečne všimne. Ostala však rovnako chladná a ľahostajná, neprejavujúc o mňa ani ten najmenší záujem. Veru, museli prejsť celé prázdniny, kým sme sa skamarátili a spojila nás až škola. Boli sme vtedy štvrtáčky, a tak sme sa tými svetlými hlavami podobali, že sme boli ako Danka a Janka z knižky Márie Ďuríčkovej. Jej mama mala pravdu. Postupne sme si na seba tak zvykli, že sa z nás stali naozajstné kamarátky a neskôr dôverné priateľky.

Skončili sme základnú školu a obidve sme sa prihlásili na obchodnú akadémiu. Bolo úžasné chodiť každé ráno do jednej školy, sedieť v jednej lavici ako na základnej, dobre si rozumieť vo všetkom a pomáhať si. Dokonca fungovali ťaháky a navzájom sme si opisovali úlohy. Pre Danku Dončovú, ktorá bola pre mňa a pre ostatných iba Dončou, nebolo nič nemožné. Moja temperamentná priateľka striedala svoje nálady ako ročné obdobia. Bola výbušná a arogantná, dokázala sa kdekoľvek a kedykoľvek odviazať a svojou hlučnou povahou by hádam zobudila aj mŕtvych. Vždy sme ju museli krotiť, hoci to bolo ťažké. Niekedy sa hneď upokojila, nič sa nedialo a vyzerala ako usmiate slnko na letnej oblohe. Potvorka! Dokonale som ju poznala a zvykla si na jej výstrelky. A ona, vedomá si svojej „hroznej“ povahy, ako ju nazývala, sa v pokojných chvíľach priznávala: „Janka, ty si moja naozajstná priateľka. Dokážeš ma vždy pochopiť.“

„Ach, Donča! Aspoň vidíš, aký som ja vzácny človek. Takého už v živote nestretneš!“ odpovedala som so smiechom, pretože moja povaha bola iná. Bola som skôr utiahnutá, taký introvert.

„Ja viem...“ zubila sa. Horné zuby mala trošku posunuté dopredu, a tá malá chybička, čuduj sa svete, jej pridávala na kráse a šarme. Ústa malé mäsité, boli prirodzene červené ako naozajstné maliny. Keď sa usmiala, aj svet sa rozjasnil, človek sa už nemohol hnevať, musel pookriať, pretože jej pôvabné jamky na lícach si podmanili každého. Chlapcom sa veľmi páčila a večne sa točili okolo nás. Ja som však vedela, že stredobodom ich záujmu bola Donča. Nie ja. Keď vyrástla, pehy sa jej stratili, ale vlasy ostali prirodzene svetlé, hoci obočie mala výrazne tmavé. Oči jej svietili ako obrovské nezábudky a boli tak priezračne modré, že sa v nich chlapci priam topili. Jedným slovom, Donča bola očarujúce stvorenie. Už sme sa ani tak nepodobali ako v detstve.

Aj ja som mala dlhé svetlé vlasy, no mojim chýbal žiarivý lesk. Boli matné, nevýrazné a rovné ako drôty. Nie nadarmo sa vraví, že vlasy sú boží dar. Až v puberte, našťastie, som sa úplne zmenila. Tvár sa mi predĺžila, vlasy akoby zázrakom zhustli, nadobudli tmavší odtieň, lemované pásmi úplne bledých pramienkov ako prirodzený melír. Oči som mala dosť malé, ale nádherne zelenkavé, medzi nimi trochu dlhší nos po otcovi a pery sa vôbec nedali porovnať s Dončinými. Vyzerala som skôr ako vystrašené dievčatko. Hovorievali mi, že šírim okolo seba pokoj a istotu. Ale to bola moja povaha.

Nevedela som si predstaviť, že sa naše cesty raz rozídu. Po skončení strednej sme sa dokonca prihlásili na rovnaké školy. Ona prvá prišla s tým, že to bude právo a mne sa tá myšlienka celkom pozdávala. No keď prišlo sklamanie, že ona urobila skúšky, a ja nie, skoro som sa psychicky zrútila. Potom ma našťastie prijali tiež na univerzitu. Študovala som aprobáciu občianska výchova, dejepis a zistila som, že ma história a vedomosti o štáte celkom pohltili. Donča sa tešila spolu so mnou a dôležité podľa nej bolo, že budeme obe v Bratislave a že sa budeme navštevovať, ak náhodou nebudeme spolu aj na priváte. Čo sa aj stalo. Ako keby to vedela. Z ničoho si nerobila veľkú hlavu. Podľa nej nakoniec vždy všetko dopadlo na jednotku. „Ach, Donča, Donča, naozaj mi chýbaš...“

Už sme obe pracovali. Ona v nejakej zastrčenej advokátskej kancelárii neďaleko centra a ja, pretože učiť som nechcela, vo veľkej poisťovni ako samostatná odborná referentka. Vtedy sme sa zoznámili s Oliverom. Oliver bol dvadsaťdeväťročný pekný počerný muž s hnedými iskrivými očami. Hľadeli na nás spod hustého tmavého obočia. Bábikovské oči, lemované hustými mihalnicami, nenechávali nikoho na pochybách, že je to muž, ktorý sa ženám páči. Pery, pomerne malé a plné, sa rady smiali. Mal tmavé vlasy, ktoré si uväzoval do chvosta. Jeho podlhovastá tvár s výraznými lícnymi kosťami mu dodávala aristokratický vzhľad. Vysoký, štíhly, jedným slovom – fešák. Mohol byť z neho celkom dobrý učiteľ chémie a telocviku, pretože tiež vyštudoval učiteľský smer, ale aj on sa rozhodol ináč. Bol farmaceutickým reprezentantom a cestoval po Slovensku. Pracoval v oblasti liekov a so svojou prácou bol spokojný. Jeho prvý pohľad zachytila Donča. Upozornila ma na fešáka, ktorý ju hltal očami. Zašepkala: „Janka moja, ja ti vidím takého krásneho chlapa, až sa mi z neho točí hlava.“

„Kde?“ čudovala som sa.

Sedeli sme na letnej terase malej kaviarne priamo v meste, schované pod slnečníkmi. Horúce slnko stálo na oblohe a prepaľovalo všetko, čo mu prišlo do cesty. Ešte aj tá horúca káva nás zohrievala, a tak sme trpezlivo popíjali akýsi mixovaný nápoj s kopou ľadu a čakali, kým káva vychladne.

„Dievča, ja ho pozvem k nášmu stolu. Tak uprene sem pozerá...“ drzo sa otočila k nemu a malinové pery roztiahla do širokého úsmevu, „myslíš, že odmietne?“

Pozrela som tým smerom. Vedela som, že čo si Donča zaumieni, to vždy urobí. Vtedy však nemusela pohnúť ani prstom. Vysoký mladík už kráčal k nám. Naozaj vyzeral dobre. Mal bledomodré značkové tričko a džínsy, ktoré mu dokonale obopínali pevné štíhle nohy.

„Prepáčte, slečny, že ruším,“ zastal pri našom stole, „môžem vás pozvať na pohárik?“

Už som mala na jazyku, že „nie a takto nás zaskočiť sa nepatrí.“ Donča ma však predbehla. Oprela sa na stoličke, až sa celá prehla dozadu, pričom hľadela na neho zdola s tým jej koketným úsmevom. „Jasné, prijímame pozvanie...“ a hneď mu podávala ruku.

Pritiahol si stoličku k nášmu stolu a objednal pre nás po dva deci červeného. On sám pil len minerálku. Vykľul sa z neho celkom zábavný chlapec. Zakaždým, keď sa usmial a odhalil nádherný chrup, nevedela som od neho odtrhnúť zrak. No on od začiatku dával najavo svoj obdiv k Donči, čo ma vôbec neprekvapilo. Na takéto reakcie chlapov som už bola zvyknutá. Nuž som pokojne sedela, pomaly usrkávala červené a počúvala ich dialóg. Keď som občas zasiahla do rozhovoru, len tak zo zdvorilosti, otočil zrak aj smerom ku mne. Ale jeho oči pozerali niekde cezo mňa, čo bolo nepríjemné. Boli zamerané na dlhovlasý nádherne vyzerajúci objekt vedľa, a ja som sa pri nich cítila ako sivá myška.

POTOM SA OLIVER začal s Dončou stretávať. Ostávala som po večeroch sama v prenajatom byte a túžobne som čakala, kedy sa Donča vráti, aby mi s náznakom humoru prerozprávala celý večer. To vedela dobre. Najmä keď mala vypité, čo bývalo dosť často. Pritom vždy pridala nejaké pikantnosti, možno aj zveličovala, ale na jedno nikdy nezabudla: „Oliver bozkáva fantasticky.“ A keďže som bola jej dobrou priateľkou, niekoľko ráz ma vzala so sebou, keď šli s Oliverom na diskotéku niekde do centra. Vždy tam bolo super. Obrovský priestor, divoká hudba, pestrofarebné osvetlenie; to všetko človeka akosi povznášalo a dávalo mu pocit slobody v anonymite tancujúcich. Hoci som bola pokojnej povahy, zistila som, že človek sa raz za čas potrebuje odviazať. Dobre som Donču poznala a bolo iba otázkou času, kedy to s tým alkoholom opäť preženie. Taká krásna žena, a tak sa vie spustiť. A potom nevie, čo robí...

Áno. Raz sa stalo, že sa nám Donča spila namol. Už počas večera sme ju s Oliverom upozorňovali, že veľa pije. „Nepreháňaj to s alkoholom. Uškodí ti.“ Donča však bola tvrdohlavá.

„Nepreháňam! Veď pijem málo. Oliver, ty mi nedopraješ? Si fakt lakomec!“ vykrikovala, hlas mala ostrý ako britva, až si to všimli aj pri vedľajších stoloch.

„Donča,“ krotil ju, „nie som lakomec, no s alkoholom netreba preháňať.“ Oliver pozrel na mňa a do hluku hudby sa ospravedlňoval: „Naozaj nie som proti tomu, aby pila, ale nie toľko.“

„Ja viem,“ odkričala som naspäť, „neboj sa, nepreženie to!“

„Takto?“ čudoval sa.

Nenápadne som odsunula Dončin pohár s vínom a vymenila som ho za svoj, s minerálkou. Potvora jedna, hneď to zistila. Tvár jej od zlosti očervenela, celú ju mala pokrčenú ako pavučinu a chrlila na nás nadávky. V tej chvíli vyzerala ako ježibaba. Chýbal jej len dlhý jedovatý nos a veľká metla, ktorou by si poriadne zaslúžila po zadku... Už mala dosť vypité a s množstvom alkoholu sa jej agresivita stupňovala. Chcela vstať, no iba sa nadvihla. Telo sa jej prudko naklonilo dopredu, až som sa zľakla, že padne na nos. Pravou rukou pozhadzovala poháre na stole. Kým som tomu stihla zabrániť, dva z nich sa rozbili. Oliver prevracal oči. Pamätám sa, že takto sa vedela spiť už na strednej a neraz sme ju s chalanmi museli z diskotéky domov doslova vliecť. Oliverovi som to však nemohla povedať. Iba som tŕpla od hrôzy, čo všetko ešte môže vyviesť... „Donča, Donča, čo mi to robíš!“ Pritlačila som ju späť na stoličku, vrhla zdesený pohľad na Olivera.

„Nemusíš takto vystrájať!“ nahnevaný vyskočil, keď ho obliala vínom, a odtláčal ju od seba. Na tričku mal obrovské mokré fľaky. Pripomínali tmavé mraky na oblohe, z ktorých sa má každú chvíľu spustiť dážď.

„Čože? Ja že vystrájam?“ hučala ako siréna a peknú tváričku mala skrivenú grimasou. Rozháňala sa okolo seba a napriek nášmu protestu sa postavila. Telo sa jej čudne knísalo, keď mávala rukami. Čakala som, že ju nohy neudržia a padne pod stôl.

„No tak, Donča,“ krotila som ju ďalej, hoci ma nepočúvala. Bola ako rozzúrený býk, „ak neprestaneš vystrájať,“ zvyšovala som hlas, čo sa jej nijako nedotklo, „pôjdeme domov.“

„Nejdem domov!“ odmietavo krútila hlavou, „ideme tancovať! Idem tancovať!“ Metala sa nám chvíľu v rukách. Nakoniec schmatla Olivera za ruku a predierala sa s ním do stredu parketu. Či chcel, či nechcel, musel ustúpiť. Vyprevadila som ich nepokojným pohľadom, a keď zmizli medzi divokými telami tancujúcich, upravila som stôl. Potlčené poháre som opatrne poukladala do stredu stola. Bolo mi nanič. Hluk ma zrazu začínal znervózňovať. Predstava, že každý úlomok skla znamená kúsok zo života, ktorý si Donča takto postupne ničí, bol hrozný. Naozaj si rada vypila. Kývla som rukou na čašníka, bol dosť ďaleko od nás, že zaplatíme. Neviem, či ma registroval. Chvíľu, po pesničke, priam zázrakom dovliekol Oliver Donču k stolu. Usadil ju po svojej pravici a čakali sme na hlavného. Čas sa vliekol. Hádam na nás čašník nezabudol? Donča začala byť zase nepokojná. A keď hudbu preladili na známy slaďák, chcela ísť silou-mocou na parket.

„Nechápeš, že musíme ísť domov?“ kričala som jej priamo do ucha. Chceli sme už odtiaľ čo najskôr vypadnúť, kým niečo nevyvedie...

„Nejdem a nechcem!“ zhúkla mi naspäť, až mi v uchu zarezonovalo.

„Prestaň,“ hneval sa Oliver, „pozri, čo si urobila. Je to naozaj hanba!“

„Čooo?“ Donča si nás premerala opitým pohľadom, pobavene pozrela na Oliverovu fľakatú hruď, pričom ľahostajne zavadila pohľadom po kôpke skla. Potriasla hlavou, akoby chcela vytriezvieť, pretože oči sa jej začali zatvárať. Vážne bola namol. A zrazu, keď sme to najmenej čakali, treskla predlaktím pravej ruky po rozbitých pohároch.

„Uuuuf...“ stŕpli sme, „to je sila...“

Hneď jej celé zápästie zaliala krv. Svorne sme vyskočili, Oliver jej chytil ruku. Bola vrtošivá ako dieťa a odstrkovala ho. Krv kvapkala na stôl, všetko naokolo farbila načerveno. Čašník bol tentoraz hneď pri nás. Vzal nás do malej kancelárie, poriadne zapratanej starým hnedým nábytkom, plným ošúchaných zaprášených fasciklov. Príšerne to tam páchlo cigaretami. Fuj! Ktovie, ako často tam upratovali? Snažili sa spolu s Oliverom zastaviť krvácanie a ranu aspoň trochu ošetriť. Bola hlboká, dlhá niekoľko centimetrov a otvárala sa. Iniciatívu prebral Oliver. Keď ranu ako tak očistil, priložil na ňu hrubú vrstvu obväzu a Donča musela ruku držať otočenú nahor. Naozaj bola flegmoška. Alkohol ju tak otupil, že necítila ani bolesť. Domov sme ju museli doslova vliecť. Natlačili sme ju do auta a Oliver bol veľmi nahnevaný. To sme už odchádzali z pohotovosti, kde jej ranu zašili ôsmimi stehmi. Lekár po celý čas mlčal a vyzeral ako urazený pubertiak. Možno preto, že sme ho pre takú hlúposť zobudili. Ani jej ranu neumŕtvil, ponáhľal sa a ona po celý čas ani nepípla. Zvláštne. Žeby ju to nebolelo?

„Dúfam, že sa mi tu nepovracia!“ otočil sa dozadu tvárou k nám Oliver, kým naštartoval. V jeho slovách som cítila hnev a bezmocnosť. Bolo vidieť, že ma Donču rád, ale toto už bolo priveľa. Sadla som si teda k priateľke a pozorne ju sledovala. Našťastie, zostala krotká. Oprela sa dozadu, vyvrátila hlavu, zavrela oči. Boľavú ruku mala zavesenú v obväze do pravého uhla. Radšej sme sa ani nepýtali, či ju bolí. Po chvíli začala dokonca pochrapkávať. Nahla som sa k Oliverovi. „Myslím, že zaspala.“

„To je dobre,“ povedal vecne do tichého hukotu auta, „uvidíme, ako ju dostaneme do bytu.“

Unavená diskotékou, ticho som sedela vedľa priateľky a sporadicky sledovala za oknom auta spiace mesto so sliepňajúcimi svetlami. Donča sa o mňa oprela, jej hlava, poriadne ťažká, klesla na moje plece. Potvora jedna, takto sa doriadiť! Ozaj, ako ju dostaneme do bytu? Nakoniec ju musel Oliver odniesť na rukách. Poskakovala som okolo nich, vzala som jej kabelku, zamkla auto, otvorila vchodové dvere. Musela byť poriadne ťažká, keď mu tak bezvládne ležala na rukách. Hlava jej padala dozadu, knísala sa v rytme Oliverových krokov. Mal ich také dlhé, že som mu ledva stačila. Musela som jej pridŕžať ruku. Mlčali sme, oboch nás to bolelo možno viac ako ju tá rana. Vyzliekali sme ju spolu a bola „tuhá“ ako kus dreva. Hlava jej ovísala, akoby ju mala z handry. Tíško vzdychala, oči mala po celý čas zavreté. Fuj, cítila som z nej alkoholový smrad! Vznášal sa nechutne okolo nej. Neviem prečo, ale hanbila som sa pred Oliverom, že sa Donča takto doriadila. Taký dobrý chlapec, on si to nezaslúži.

„Takto sa ešte nikdy neopila...“ ospravedlňovala som ju a bolo mi ľúto, že je taká bezbranná.

„Ja viem. Chodíme spolu už šesť mesiacov, ale takto som ju ešte nevidel.“ Oliverov hlas prešiel do šepotu. Pridŕžal mi ju, kým som z nej zvliekala nohavice. Potom som sa ju snažila obliecť do pyžamy. Neveľmi sa mi to darilo. Jednou rukou mi pomáhal.

„Musel si tie poháre zaplatiť?“

„O to nejde, jasné, že som ich zaplatil. Horšie je, že ani neviem, kedy sa tak stihla opiť. Chvíľu bola pri bare s nejakými známymi... myslíš, že tam?“

„Asi.“ Uložili sme ju opatrne do postele v jej izbe a starostlivo som ju poprikrývala. „Vieš, to sú jej kolegovia. Mladí právnici. Čudujem sa, že pri takomto povolaní sa tak často ožierajú.“

„Nevieš mi povedať, čo sú zač?“ stál nad Dončinou posteľou a pozeral sa na ňu s nehou. Keď sa pomrvila, zohol sa a pobozkal ju na konček nosa. Potom ešte upravil prikrývku, ktorá jej skĺzla z tela a odhalila dlhý biely krk. „Fuj, láska moja, smrdíš! Samý alkohol!“ zašepkal a pobral sa do obývačky. Zhasla som svetlo a kráčala za ním.

„Ani nevieš, ako ma to mrzí,“ povedal, keď sa usalašil na veľkom hnedom gauči a zívol. Sadla som si oproti do kresla, oči mi prebehli po trochu zvláštnom obraze neznámeho autora za ním na stene, ktorému som nikdy nerozumela, a vôbec som necítila únavu. Našťastie, bola pred nami nedeľa.

„Aj mňa to mrzí. O to viac, že je to moja priateľka.“

Oddychovali sme a čakali, čo bude ďalej. Po chvíli ju išiel ešte pozrieť. Donča našťastie spala sladkým spánkom, ani sa nepohla. Potvora jedna, ešte aj poriadne chrápala. Oliver sa pousmial, nechápavo pokýval hlavou a opatrne jej posunul poranenú ruku tak, aby si ju nezaľahla.

„Nenávidím alkohol a vôbec nepijem,“ povedal, keď sa vrátil a spustil sa na sedačku.

„Všimla som si. Prečo?“

„Čo prečo?“ čudoval sa.

„No prečo si taký abstinent.“

„Mám na to dôvod. Raz, ešte v osemnástich, som sa otrávil alkoholom. Museli ma vziať do nemocnice. Naši sa skoro zbláznili... Tá hanba na dedine! Dva mesiace sa o inom nerozprávalo. Ale mal som namále. Bola to vážna otrava.“

„To je hrozné,“ šepla som. „A čo si pil?“

„Lacný tvrdý alkohol,“ usmial sa pri spomienke na mladícku nerozvážnosť a spomenul si na Lojza, kamaráta, s ktorým to skúšali a ktorý ho na tú hlúposť nahovoril. Ale ako na potvoru, Lojzovi sa nestalo nič, len dva dni vracal ako blázon. Spomenul si na maminu vyplašenú a zároveň nahnevanú tvár, ako sa k nemu skláňala v nemocnici, keď sa konečne prebral. Nerád na to spomínal. Dlho mal pocit, že sklamal svojich rodičov.

„Fuj, z toho sa dá dobre vracať...“

„Hm, bol som vtedy v bezvedomí a žalúdok mi museli dobre vypumpovať... Ale môjho kamaráta Lojza,“ Oliver sa zasmial, „otec tak zmlátil palicou, že nemohol chodiť týždeň do školy. Dobré ponaučenie pre nás oboch.“

Pomrvil sa na gauči, aby si urobil pohodlie a pošúchal červené oči. Naklonil unavene hlavu dozadu a ospanlivo prehodil: „Len dúfam, že Donča nie je alkoholička a ten dnešok bol iba náhoda. Ty ju poznáš. Ľúbi si vypiť?“ a zdĺhavo zazíval.

„Ó, nie! Ani nie. Občas si dá. Pohárik, dva... Ale takto ako dnes...? Nie...“ vykrúcala som, aj keď dosť nepresvedčivo. Prečo klamem takého dobrého chalana? Mal by sa o Donči dozvedieť viac.

„Som unavený...“ vyvrátil oči do dohora a pozrel do okna, za ktorým sa začalo vyjasnievať. Stíchli sme, mysliac na nepodarenú noc.

„Nedáš si kávu?“ spýtala som sa bodro po chvíli, aby reč nestála. Ospalo sa pootočil k nástenným hodinám a pokrútil hlavou: „Nie, to by som už vôbec nezaspal.“ Hodiny ukazovali dobre po pol tretej. „Mal by som ísť domov. Poradíš si sama?“

„Jasné, že poradím. Veď by sa nič nemalo stať, ibaže by sa mi povracala...“

Pousmial sa: „Ešte to by chýbalo.“

„Ale keď chceš,“ navrhla som mu, „zostaň tu a vyspí sa na gauči.“

Pozrel na mňa, oči mal unavené. „Ak ti to nebude prekážať...“

„Nie, veď som ti to navrhla. A keby Donča, nedajbože, naozaj vracala...?“

„Na to nemyslime...“ Vstal a zhrbený čakal, kým som vyberala zo skrine veľkú deku a vankúš, potom odtiahol kreslá. „Budem to vedieť roztiahnuť?“

„Je to jednoduché. Ukáž.“ Chytila som epedu zospodu a potiahla. Ležadlo sa s tichým zaškrípaním ľahko vysunulo a zatienilo voľný priestor izby. Prehodila som naň plachtu a vankúš s dekou. Chvíľu som rozpačito postávala pri dverách, či si bude ešte niečo priať. No Oliver si začal vyzliekať džínsy, na mňa ani nepozrel, a tak som mu zaželala dobrú noc. Cestou som predsa len ešte nazrela do Dončinej izby, ale tá spala v takej polohe, ako sme ju uložili. Ani sa nepohla.

KEĎ SA RÁNO Donča zobudila, Olivera už nebolo. Neviem, kedy odišiel. Počula som šramot na chodbe, ale buchnúť dvere už nie. Prebrala som sa asi o pol desiatej a v domácom župane som nakukla do obývačky. Deka bola úhľadne poskladaná na vankúši, gauč zložený. Po Oliverovi zostala iba typicky mužská vôňa, ktorá prebudila vo mne zmiešané pocity. Zdal sa mi veľmi milý... No hneď som také myšlienky zahnala. Je to chlapec mojej priateľky a na tom nič nezmením. Kým som sa motala v kuchyni a varila kávu, aby ma prebrala, dvere sa ticho otvorili. Stála v nich strapatá Donča, bledá ako krieda, ruku pokrčenú pred sebou. Vyzerala ani zmoknutá sliepka. Chrapľavo zašepkala: „To čo mám s rukou? A bolí ma hlava ako koňa. Nemáme doma nejakú tabletku?“

Pozrela som na ňu dosť naštvaná. „Ani sa ti nečudujem. Vieš, ako si včera vystrájala? Porozbíjala si na diskotéke poháre a poranila si sa.“

„Ja?“ Ťažko sa spustila na stoličku a zaborila tvár do dlane zdravej ruky. „Je mi na skapanie. Čo sa vlastne stalo?“

Vybrala som škatuľu s liekmi a podala jej tabletku s pohárom vody. „Ty sa pýtaš, Donča? Bola si taká opitá, že si o sebe nevedela. Máš na predlaktí osem stehov. Vieš, akú hanbu si nám urobila?“

„Opitá?“ čudovala sa ďalej, nechápavo pozrela na svoju obviazanú ruku a vyzeralo to tak, že sa ešte poriadne neprebrala. „A že si to vôbec nepamätám...“ Potom sa zrazu zľakla: „A čo Oliver? Nenahneval sa?“

„No...“ vzdychla som, „dobre si spomínaš. Sklamaný bol a to poriadne. Vraj ťa takú ešte nevidel. Kde si sa stihla tak doriadiť? Veď sme toho až tak veľa nevypili?“

Chvíľu premýšľala a vyzerala, akoby mala výpadok pamäti. Krčila čelo, pretože hlava jej išla prasknúť od bolesti. Nakoniec si spomenula. „Asi to bolo pri bare,“ mávla rukou, „stretla som tam dvoch kolegov. Vieš, mne sa páči, keď sa okolo mňa točia pekní muži. A ešte aj zaplatia nejaké tie rundy.“

„Tak rundy... vieš, že ťa Oliver vliekol na rukách až do tvojej izby? Vyzerala si ako mŕtva.“

Donča vyvalila oči, povedala „uf!“ a zapila znova tabletku, ktorá jej ešte stála v krku. Vystrúhala kyslý úsmev, bolestivo privrúc oči: „Však ja sa ako mŕtva aj cítim.“ A hneď sa poobzerala: „Čo také ľahké by som si zobla?“

„No, keď máš chuť na jedlo,“ potešila ma, „nie je to s tebou také zlé. Báli sme sa, že si na tom horšie. Vieš, že Oliver spal v obývačke?“

„Čožeee?“ Ťažko vstala, skoro zhodila obrus a držala si pritom hlavu. „Je ešte tu? Určite sa hnevá. Čo mám urobiť?“ vyzerala vyplašená.

„Teraz nič. Vstal dosť zavčasu a odišiel. Skús mu zavolať okolo obeda. Určite ešte dospáva.“

„Áno...“ stála pri mne a ticho vzdychala, „dúfam, že som si to u neho nepokazila.“

„No veď. Je to milý chlapec a má ťa rád.“

Donča sa zachmúrila, opuchnuté oči zosmutneli: „Ja viem, že by som nemala piť. Stačí len trochu alkoholu, a nezdržím sa... Ide to mimo mňa... neviem si pomôcť.“

Vedela som to o nej. Poznala som ju toľko rokov. Byť závislou od alkoholu nie je ľahké. Venovala som jej súcitný pohľad. Keď sa najedla – a veru poriadne jej chutilo –, poslala som ju znova do postele. Na obed, keď vstala, vyzerala lepšie, aj tvár jej zružovela, hlava ju prestala bolieť. Hneď zavolala Oliverovi. Asi ho dobre poznala. Odpustil jej a navečer k nám dobehol. Sedeli spolu v obývačke, túlili sa k sebe ako dvaja holúbkovia a Dončin prešľap nik nespomenul.

Raz, povaľovali sme sa v obývačke, ktorá bola na náš vkus až príliš zaprataná veľkými kusmi tmavého nábytku, Donča vymýšľala. „Nemala by som sa prihlásiť do nejakej reklamy?“ Nápad jej vŕtal v hlave už dlhšie.

„Prihlás sa. Možno by ťa aj vzali. Sú také agentúry, kde sa môže hocikto prihlásiť. A keď ťa potrebujú, oslovia ťa.“

„Máš pravdu. Skúsim to.“

Aj sa prihlásila a pozvali ju na konkurz. Pamätám si, že sa na ten deň, bolo to v sobotu, veľmi starostlivo pripravovala. Mejkap si robila skoro hodinu a obliekla si veľmi vyzývavý sveter. Vykrúcala sa predo mnou a čakala, že ju budem chváliť.

„Ja neviem... Myslím si, že si sa mala namaľovať jemnejšie. A byť tebou, vzala by som si normálny pulóver alebo tričko.“

„Janka moja,“ vzdychla zasnene a už sa videla pred kamerou, „ty nevieš, čo sa vo svete nosí...“ považovala ma za neskúsenú.

„Ale viem,“ oponovala som, „ak ťa majú vybrať, tvoju prirodzenú krásu si všimnú, aj keď im ju nebudeš vnucovať. Ver mi.“

„Pf!“ Urazená si prevliekla sveter cez hlavu a hodila ho na zem. Dupla po ňom ako malé dieťa. Škaredo na mňa zazrela a vyhŕkla: „Hovoríš, akoby si celý život robila v reklame!“ Vybehla z obývačky nahnevaná a navliekla si na seba celkom jednoduché čierne tričko. O chvíľu znova stála predo mnou, rozkročená, ruky vbok, celkom ako manekýnka. „Teraz je to dobré?“ ironicky sa opýtala. Naštvala ma, otočila som sa jej chrbtom. „Vieš čo?“ zašomrala som, „rob si, čo chceš! S tými namaľovanými očami mi pripadáš ako matrioška!“ A odkráčala som do svojej izby. Nevidela som, ako prevrátila oči. No zvláštne, že ma vtedy poslúchla a trochu farby z očí si zmazala. Dokonca pred odchodom prišla za mnou a bola celkom krotká. Zrejme ju mrzelo, že tak vybuchla. Už normálne sa spýtala: „Teraz si spokojná?“

„Spokojná musíš byť v prvom rade ty.“

„To ti ďakujem.“

Otočila sa a vybehla na chodbu. Obliekla si ľahký kabát, na nohy si natiahla poriadne vysoké ihličky.

„Ahoj!“ treskli dvere a už jej nebolo. Pribehla som k oknu a hľadela som pred dom. O chvíľu už kráčala po chodníčku smerom k parkovisku. „Aha, to som nevedela. Čakal tam na ňu Oliver.“ Vytiahol sa lenivo zo svojho auta a vytŕčal tam ako stromček. V lúčoch doobedňajšieho slnka vyzeral veľmi dobre.

Keď som odpratávala v obývačke jej veci, všimla som si, že je pootvorená barová skrinka. Zarazila ma načatá fľaša vodky. Ešte ju aj zabudla zavrieť. „To nie je možné, že by Donča pila aj doma! Ako to, že som si nič nevšimla?“ Otáčala som fľašu proti svetlu. Číra tekutina sa v nej prevaľovala skoro na dne a ja som si navrávala, že možno je to len náhoda a Donča z tej vodky nepila. Smiešne. Aká som naivná! Ak ju nevypila ona, tak asi nejaký duch v našom byte...

DONČA S OLIVEROM čakala na konkurze skoro celý deň. Sedeli na starých stoličkách v chodbe medzi množstvom adeptiek. Nudili sa a Donča bola prekvapená, že tam bolo toľko báb. Namýšľala si, že ona je medzi nimi tá najkrajšia a tajne žiarlila na dievčatá, ktoré sa iba chichúňali, jedli, popíjali a korzovali po chodbe sem a tam. Okolo obeda boli z toho chaosu obaja dosť unavení a hladní. Oliver sa pobral niečo kúpiť. Donča osamela a hľadela do náprotivného okna, za ktorým sa dvíhali ďalšie budovy, sivé a smutné, presne ako toto nepríjemné čakanie. Dievčatá by sa jej boli rady prihovorili, ale ona si ich nevšímala. Nech jej dá každý pokoj! Pociťovala vnútorný nepokoj a sucho v ústach sa stupňovalo. Oliver sľúbil, že donesie niečo na pitie, lenže ona si uvedomovala, že skôr ako minerálku by zniesla glg vodky. Pozrela rozčarovaná na svoje ruky. Podvihla ľavú a vzdychla si. Ruka sa jej mierne triasla. „Žeby začínala byť závislá od alkoholu...?“ stiahlo jej žalúdok. Potom potriasla hlavou, sebavedomo sa poobzerala okolo a nechcela už myslieť na také hlúposti. Jej sa nič také nemôže stať. Je dostatočne silná...

V miestnosti sedeli štyria. Dvaja muži a dve ženy. Muži jej imponovali, ženy sa jej zdali namyslené a premeriavali si ju chladným, znaleckým pohľadom. Jedna strapatejšia ako druhá. Vlasy načesané gélom, na krátkych vlasoch melír. Prvá sa tvárila unudene, tá druhá sa aspoň občas usmiala. Kravy! Vnútorne soptila, ale napriek tomu ich obdarila sladkým úsmevom. Tie pätnástky, čo sa predvádzali tam, na chodbe, nesmú mať šancu. Zvlášť ju zaujal mládenec, ktorý sedel hneď na kraji. Pri pohľade na ňu sa usmieval a zdal sa jej taký najprirodzenejší. Bol to špinavý blondiak s veľkými zelenými očami a svetlým obočím. Z tváre mu vytŕčal malý guľatý nos a úzke pery. Bol dosť vystrihaný, jediný mal bledú košeľu s viazankou, zatiaľ čo ostatní boli oblečení skôr športovo. Kým rozprávala o sebe, snažila sa byť pokojná, hoci sa jej triasli nohy a potrebovala ísť na záchod. Bolo to hrozné: usmievať sa, predstierať pokoj, keď sa cítila tak nepríjemne. Ale prešla do druhého kola a dohodli sa na kamerových skúškach. Nakoniec ani tie baby v porote neboli až také zlé. Automaticky si s ňou potykali, čo ju povzbudilo. Keď odchádzala, blondiak sa za ňou rozbehol.

„Počkaj, Daniela!“ oslovil ju menom, na ktoré už poriadne nereagovala. Tak jej hovoril málokto. Zastala a počkala ho. Miestnosť, kde sa konkurz konal, bola, ktovie prečo, obrovská, s množstvom okien, a človek si v nej pripadal stratený. Možno by sa hodila na tréningy pre tanečníkov. S prižmúrenými očami si premerala mladíka a náhle pocítila chuť začať si s ním malý flirt. Škoda, že vonku čaká Oliver.

„Prosím.“

„Vieš, Daniela, kým začneme s reklamou, potrebujeme tvoje snímky. Mala by si ísť so mnou sem vedľa.“

„Aha...“ povedala trochu sklamaná, „môže to ovplyvniť vaše rozhodnutie, že ma zoberiete?“

Zasmial sa, úsmev mu veľmi pristal. Odhalil skryté jamôčky na lícach i drobné zúbky. Jemne ju chytil za lakeť. „Neboj sa, myslím si, že ty budeš dostatočne fotogenická. Som Marcel.“ A podal jej teplú, suchú ruku. Zabočili do vedľajších dvier, kde bol neveľký fotoateliér. Prekvapilo ju to. Pomyslela si, že v takýchto priestoroch by sa rada fotografovala častejšie. Miestnosť bola pomerne zaprataná, zväčša rôznymi rekvizitami.

„Ahoj, som Ján,“ podišiel jej v ústrety vysoký, chudý chalan, ostrihaný až príliš nakrátko. Mal vyšúchané džínsy a vyťahané biele tričko. Pri chôdzi sa hrbil: „A ty si?“

„Donča.“

„Hmmm... Donča? Zvláštne meno,“ povedali chalani naraz. Marcel sa trochu uškrnul a zmyselne prižmúril oči. Baba sa mu páčila, stála by za hriech... Potom sa obrátil k Jánovi: „Skús urobiť pár snímok. Uvidíme, či...“ nedopovedal a pozrel na Donču, ktorá tam len tak stála a obzerala sa.

„Tak poď,“ povedal žoviálne Ján a usadil ju na stoličku. Odhodlane si sadla a hneď sa natočila do jednej strany.

Kým robil Ján snímky, Marcel stál rozkročený s rukami vo vreckách a celý čas na ňu pozeral. Usmieval sa, vyzeral veľmi spokojne. Vycítila to.

Potom ju vyprevadil až k východu, a kým si dával do mobilu jej číslo, ticho poznamenal: „Nemáš niekedy čas, aby sme sa stretli?“

„Čoby nie,“ odvetila pohotovo.

„Dobre,“ povedal a ukázal jamky na lícach, „môžem ti zavolať?“

„Jasné.“

„Tak čau!“ chytil jej náhle ruku a podvihol si ju k perám. Jemne sa jej dotkol, chvíľu ju podržal vo svojej. Zmiatol ju.

Keď vyšla zo sály, Oliver vstal a vyšiel jej v ústrety. „Už som si myslel, že sa ťa nedočkám.“

„Myslím, že to mám v hrsti,“ povedala celkom pokojne a myslela na Marcela. Na jeho zmyselné pery a na jeho oči, ktoré sa usmievali a vytvárali okolo seba malé vejáriky roztomilých vrások. Koľko môže mať tak rokov? Je taký sexi... Bolo by príjemné bozkávať sa s ním... Natešená povedala: „Chcem osláviť svoje malé víťazstvo.“

Oliver súhlasil. „Máš pravdu. Zatiaľ je naozaj malé. A keď tak veľmi chceš, poď, tu za rohom je vináreň. Oslávime ho.“

Išli pešo a auto nechali na veľkom parkovisku pred budovou. V malej útulnej miestnosti sa usadili do kožených kresiel k okrúhlemu stolíku úplne do kúta a Oliver objednal pre seba pomarančový džús a Donči dva deci červeného. Nezdržala sa a vypila plný pohár vína na dúšok. Keď pocítila príval tepla v žalúdku, pomaly sa upokojila. Oliver ju pozoroval prižmúrenými očami. V duchu krútil hlavou. Bolo zvláštne pozerať sa na ženu, ktorá vypije na ex dva deci vína. „Nechceš kávu?“ spýtal sa starostlivo.

„A vieš, že áno.“ Pohniezdila sa na stoličke a pozrela nepokojne na prázdny pohár. Líca jej sčerveneli, jazyk sa rozviazal. Oliver teda privolal čašníka, ktorý sa lenivo pohyboval po poloprázdnej vinárni. Pre hostí bolo ešte zavčasu. Ten sa k nim priblížil tanečným krokom a o chvíľu priniesol dve horúce kávy. Hrala tichá hudba, v kaviarni bolo príjemne.

„Budúci týždeň idem na kamerové skúšky,“ pyšne utrúsila a nasypala si do kávy obe vrecúška cukru, „mala by som si dať urobiť nejaký nový účes, čo povieš?“ Nato vliala do kávy smotanu a starostlivo ju miešala, možno až prirýchlo, akoby chcela, aby káva čo najrýchlejšie vychladla.

„Prečo by si mala mať nový účes? Ja si myslím, že oni si ťa upravia tak, ako to budú potrebovať, nemyslíš?“

„Ja... asi.. Možno máš pravdu.“ A znova pozrela túžobne na prázdny pohár. Aj keď Oliver zaregistroval jej pohľad, tváril sa, že nič nevidí.

„V ktorý deň to bude?“ spýtal sa a opatrne odpil z kávy, „chceš, aby som šiel s tebou?“

„Nie, nie!“ vyhŕkla, „načo by si tam čakal. Vlastne...“ tvárila sa, akoby premýšľala, „ja sa ti ozvem,“ zaklamala a bolo to také ľahké. Oliver jej vždy veril. Myslela na Marcela, vnútorne sa usmievala a plánovala, že možno si s ním po kamerových skúškach pôjde niekam sadnúť. Nakoniec nevydržala a nervózne chytila prázdny pohár. „Mohol by si mi objednať ešte vínko? Do druhej nohy. Dnes som mala predsa úspech.“

„Dobre teda,“ rezignoval Oliver, „keď už oslavujeme...“ a pozrel sa na ňu ustarosteným pohľadom. Chcel ešte niečo povedať, ale radšej sa zdržal komentára.

„Myslím si, že ak pôjde všetko dobre, mohla by som tou reklamou zarobiť dosť peňazí.“ Nadchýnala sa Donča.

„Iste,“ povedal zamyslene Oliver, „určite sa dá reklamou zarobiť veľa peňazí... Len čo budeš s nimi potom robiť?“

„Oliver?“ zasmiala sa tým svojím žiarivým úsmevom a podvihla mu dlhými prstami bradu, „ty na mňa žiarliš, mám pravdu?“

„Možno áno, možno nie,“ priznal sa bez okolkov, uhol bradou, „najradšej by som bol, keby si s nijakou reklamou nezačínala. Aj bez nej sa dá žiť.“

„Ale ja chcem robiť reklamu!“ povedala zanovito, „vieš, chcem si niečo dokázať. Vyzerám celkom dobre a chcela by som to ešte využiť, kým som mladá.“

„Škoda...“ zamrmlal Oliver a odpil si z kávy.

Na druhý pohár vína sa Donča vrhla ako šelma na korisť. Keď zbadala Oliverov podozrievavý pohľad, radšej spomalila. Odpila si len dúšok a prevaľovala nedočkavo tekutinu v ústach, kým ju prehltla. Rozhodla sa vychutnávať kyslastú chuť moku.

Posedeli si ešte chvíľu, potom sa zrazu veľmi ponáhľala domov. Vedela, že pýtať si tretí dvojdecák červeného by bola opovážlivosť. Radšej teda vypadnú. V ten deň mala všetkého dosť. Keď ju Oliver pred činžiakom letmo pobozkal na rozlúčku, Donča sa k nemu pritisla a objala ho. „Nepôjdeme k tebe?“ Vínko ju rozpálilo, zaborila mu ruku do vlasov. Nepohrdla by sexom.

„Nehnevaj sa, láska,“ pohladil ju Oliver po tvári, „naozaj som z dnešného dňa unavený.“

„A ja nie som unavená?“ hnevala sa, „a viac ako ty. Na rozdiel od teba som musela pracovať.“

„Stretneme sa zajtra, čo povieš?“

„Ach... ty sa so mnou nechceš dnes milovať?“

„No tak, Donča! Veď som strávil s tebou celý deň. Večer by som si chcel urobiť kalkuláciu liekov a dať do poriadku cestovné príkazy.“

„Jasné!“ odtrhla sa od neho a zlostne vyskočila z auta, „len si choď! Choď si!“ jedovato odfrkla, „robota nepočká! Ahoj!“ rozbehla sa ku vchodu a pôvabne vrtela bokmi. Ani sa neobzrela. Oliver ju pobavene sledoval a páčil sa mu jej pekne zaoblený zadok. Zmyselne zošpúlil pery.

Večer vyčkávala, kým Janka odíde do svojej izby. Pre istotu zhasla v obývačke. Pocítila silné nutkanie pozrieť sa na fľašu vodky, ktorú nestihla dopiť. Potme otvorila barovú skrinku a ruku nasmerovala tam, kde ju ráno položila.

„Dokelu!“ zahrešila a chvíľu ešte hmatkala po prázdnom mieste. Neverila, posvietila si teda nočnou lampou. Zhrozená, ale aj nahnevaná, hľadela na prázdne miesto v bare. Vodka zmizla.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start