Text © 2010 by Alica Činčárová

Jacket design © 2010 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2639-5

Venujem svojej veľkorysej priateľke Marike za to,

že ma neúnavne podporuje a neobjektívne chváli,

a dvom najmilším malým mužom Saschovi

a Sebastianovi.

Život je ako stretnutie.

Búrlivý a krátky, alebo dlhý a nudný

Osudy, ktorými som sa pri písaní knihy inšpirovala,

prežili skutoční ľudia, ale v príbehu, do ktorého sa začítate,

sú mená a okolnosti zmenené.

Autorka

Úvod

Utekal po chodníku a snažil sa vyťukať číslo stodvanásť. Keď sa mu zdalo, že počuje hlas dispečerky, zadychčané zakričal: „Pomoc, potrebujem pomoc. Som v Petržalke, neviem, kde presne... pri nejakom jazere... videl som vodu. Ale rýchlo, chcú ma zabiť! Ponáhľajte sa! Rýchlo!“

Šofér v aute, ktoré ho prenasledovalo, vytáčal obrátky motora tak vysoko, až sa zdalo, že mu vylezie na chrbát. Igor si nebol istý, či hovorí zrozumiteľne, a ak ho dispečerka počula, či ho vzala vážne. Nezostávalo mu iné, len sa spoľahnúť, že áno.

Nevedel pochopiť, ako je možné, že ohlušujúci zvuk motora o jednej po polnoci nikoho z obyvateľov najväčšieho slovenského sídliska nezobudil.

Bežal už štvrťhodinu, ale zdalo sa mu, akoby to bolo oveľa dlhšie. Hoci teplota klesla pod nulu, bolo mu horúco a košeľa pod vlneným svetrom sa mu lepila na spotený chrbát. Dlane mal studené. Bol vydesený a cítil, ako mu dochádzajú sily.

Musím vydržať, o chvíľu budú tu. Príde hliadka, určite ma nájdu. Nesmiem panikáriť, musím vydržať, stačí vydržať ─ opakoval si v duchu, aby sa posmelil.

Zahol doprava a vbehol do priechodu medzi dvomi vysokými panelákmi. Toyota prudko zastala a trochu cúvla. Šofér natočil auto do úzkeho priezoru a svetlo reflektorov narazilo na múr na jeho konci. Igor netušil, že ulička je nepriechodná. Zastal a zvažoval možnosti.

Asi meter nad zemou zbadal betónovú rampu, na konci mala plechové dvere. V mizernom svetle sa mu zdalo, že sú pootvorené. Vyskočil na múrik a práve keď sa chystal narovnať, hlavou do niečoho narazil. Ani to veľmi nebolelo, len to hrozne zadunelo. V jeho hlave.

Pozrel nad seba a zbadal pivničné okno, na ktorom visela ohnutá, hrdzavá mreža. Jej železný hrot mu prerazil lebku. Tvár mu zaliala krv, zrútil sa na zasneženú kôpku štrku pod oknom. Pocítil tlak. Nad mozgovými obalmi v jeho hlave sa spustilo krvácanie. Omdlel. Prebral sa až v sanitke, ale rozprával nezmysly a telo sa mu zmietalo v kŕčoch. Lekár mu rýchlo uvoľnil dýchacie cesty, napojil ho na umelú ventiláciu pľúc a po tri štvrte hodine už ležal na operačnom stole s otvorenou lebkou nad opuchnutou časťou mozgu. Lieky zaberali pomaly, čakalo sa, kým začne opuch ustupovať.

Šlo mu o život. Bojoval.

Po mesiaci ho z nemocnice prepustili. Zostal bez následkov. Všetci hovorili o obrovskom šťastí.

Vodiča tmavomodrej toyoty nikdy nevypátrali, ale Igor Tollár vedel svoje. V čase, keď ho naháňal, pracoval na odhalení kauzy nezákonného obchodu so štátnymi rezervami obilia, ktoré sa predali pod cenu, aby na ňom ktosi bez námahy zarobil. Približne sedemstotisíc eur. O vodiča sa nestaral, zaujímali ho objednávatelia, ktorí ho poslali. Bol si istý, že ho chceli zastrašiť pre to, čo napísal. Možno aj zabiť.

Po polroku zinkasoval od poisťovne vysokú úrazovú poistku, ktorú za svojho investigatívneho reportéra platila redakcia. V tom čase už nechal prípad plávať. Zo začiatku ho to štvalo, nechcel sa vzdať, zaujímalo ho, komu prekážal a koho ohrozoval. Lenže život mu bol odrazu prednejší.

Z nečakane zarobených peňazí vyplatil hypotekárny úver a z investigatívneho novinára sa stal jeden z najznámejších slovenských analytikov a komentátorov.

Stalo sa to pred viacerými rokmi, v rýchlosti si ani nevedel presne spomenúť kedy.

PRVÁ ČASŤ   Prebudiť sa

Kapitola 1

Piatok dvanásteho júna po polnoci a zavčas rána

1.00

„Ty mi uletíš, však?“ opýtala sa Leona Igora, keď sa po polnoci vrátili do jeho bytu.

„Ako to myslíš?“

„No, odídeš a...“

„A?“

„Ktovie, či ťa ešte uvidím... a ako to s nami dopadne,“ vzdychla.

Sklonil sa k nej a vdýchol jej vôňu. Na koži mala zrnká piesku a voňala po cinzane, čo popíjala v letnom bare na umelej pláži na brehu Dunaja. Temenom hlavy sa oprela o jeho plece.

Igor zauvažoval, koľko času bude musieť uplynúť, kým mu ich spoločné intímne chvíle začnú v Bruseli chýbať.

6.30

Prebudil sa už okolo pol siedmej. Vstal a potichu zišiel o poschodie nižšie do kuchyne. Jeho štvorizbový mezonetový byt na najvyššom poschodí obytného domu, ktorého historické priečelie pokrýval hustý brečtan, bol preňho síce zbytočne veľký, ale vnímal ho aj ako investíciu. Dom stál na mieste, kadiaľ iba pred stopäťdesiatimi rokmi viedla poľná cesta a v stredoveku dokonca tieklo rameno Dunaja. Dnes je to jedna z najdlhších ulíc centra Bratislavy.

Byt kúpil pred piatimi rokmi za tri a pol milióna korún a dnes jeho hodnota stúpla najmenej o sto percent. Už mu zaň núkali aj dvestotridsaťtisíc eur. Má kozub, balkón aj terasu, len ľadovo studenú vodu nemá. Z kohútika tečie iba vlažná. Na nepríjemný defekt luxusného hniezdočka pod strechou si už zvykol. Otvoril chladničku, napil sa priamo z fľaše a vrátil sa späť do postele.

Nespal viac ako štyri hodiny, lebo keď ich z letného baru pri Dunaji vyhnali dunivé rytmy technopárty, ktorá sa konala o dva kilometre ďalej, vrátili sa k nemu a noc zavŕšili vášnivým sexom. Trochu experimentovali, preto bol unavený a cítil si v tele každý sval.

Pohyb v posteli zobudil Leonu. Natiahla sa k nočnému stolíku a pozrela na displej mobilného telefónu. „Musím ísť,“ zašomrala, keď zacítila na chrbte jeho dlaň.

Prisunul sa bližšie a objal ju okolo pása.

„Pusť ma,“ zamrmlala hlasnejšie. „Mám dnes tlačovku a predtým sa chcem ešte zastaviť doma.“

„Načo? Veď šaty máš aj u mňa,“ namietol so zatvorenými očami a pritlačil si nahé telo na jej.

„Nerob,“ zívla a posunula sa na okraj postele.

Leona Medková pracovala v celoštátnom denníku Dnes. Do svojho prvého zamestnania nastúpila pred štrnástimi mesiacmi a práve tam stretla Igora Tollára. Mal tridsaťpäť rokov a mnohí ho pokladali za žurnalistickú hviezdu. Od Leony bol o jedenásť rokov starší.

Igor spevnil stisk rúk, ale Leona sa jediným silným myknutím z objatia vytrhla. Rázne sa posadila, nohy spustila na naleštené parkety z čerešňového dreva a pretrela si oči.

Igor začal v novinách pracovať už počas školy, takže hoci bol relatívne mladý, za sebou mal úctyhodnú pätnásťročnú prax. Bol skúsený, veľmi známy a od incidentu, pri ktorom takmer prišiel o život, ho mnohí považovali za hrdinu. Občas o ňom písal dokonca aj bulvár. Bol asi najznámejším slovenským novinárom pôsobiacim vtlačených médiách, lebo vďaka televízii ľudia poznali nielen jeho meno, ale aj tvár.

Päť rokov moderoval vlastnú reláciu, v ktorej spovedal politikov. Nebol iba hovoriacou hlavou ako väčšina kolegov z obrazovky. Pripravoval si vlastné zahlásenia, otázky, objednával analýzy, vyhodnocoval ich, vyberal hostí a predovšetkým mal na veci vlastný názor, čo prezentoval v komentároch v rozhlase, novinách a časopisoch.

Bol vzdelaný a vtipný, preto často hosťoval aj v iných programoch ─ od seriózneho komentovania politiky a aktuálneho diania v spoločnosti až po satiru. Vyjadroval sa stručne, jasne a fakt, že nevyzeral zle, sa tiež hodil.

„Musím sa ponáhľať, konkurencia nespí,“ vzdychla, ale neznelo to úprimne. Vyzerala, akoby o tom presviedčala najmä samu seba.

„Si mladá a máš talent, na konkurenciu sa môžeš vykašľať. Nesiaha ti ani po päty,“ poznamenal, zívol a pohladkal ju po pravom boku, kam dočiahol dlaňou.

Igor Tollár nebol ženatý, takže kontaktom s atraktívnymi ženami sa nevyhýbal, dokonca randil aj so známymi tvárami. S moderátorkami Anetou Lysou a Natáliou Kostolnou, hlásateľkou televíznych novín Marianou Šolcovou, šansónovou speváčkou Verou Negra i módnou návrhárkou Monikou Zahajskou.

V období, keď sa vzdal kariéry na obrazovke, chodil so známou rozhlasovou spravodajkyňou Etou Horskou. Nemal stále zamestnanie a ani stály plat, ale keďže o jeho služby bol veľký záujem ─ predovšetkým o dramaturgiu diskusných programov a scenáre televíznych publicistických relácií ─ odchod z televízie jeho príjmy nijako nepoznačil.

Oficiálne tvrdil, že sa stiahol pre svoju tretiu knihu, ktorú chcel konečne dopísať, ale šuškalo sa, že v pozadí mohli byť nejaké následky po úraze, čo pred časom utrpel. Nebola to pravda. Klebetilo sa aj to, že má akési rodinné problémy, čo síce malo k pravde bližšie, ale Igor o nich veľa nehovoril, a ak sa ho niekto priamo opýtal na rodinu, otázku zahral do autu.

Keď mu vlani v júli vstúpila do života Leona Medková, udalosti nabrali rýchly spád. Tollár sa rozišiel s rovesníčkou Horskou a zbláznil sa do oveľa mladšej, začínajúcej novinárky. Bola talentovaná, ambiciózna, plná energie a drzosti zelenáča. A, samozrejme, bola najväčšou kočkou medzi novinárkami. Každého, kto o nich vedel, prekvapilo, keď sa po niekoľkých týždňoch nerozišli. Nakoniec ich partnerstvo vydržalo, hoci svoj vzťah zatiaľ tajili. Vyhýbali sa firemným večierkom a akciám s veľkou publicitou. Ak šli niekam, kam sa neplánovane nahrnul bulvár, boli veľmi diskrétni.

Utajenie vzťahu navrhla Leona. Záležalo jej na tom, aby si vybudovala kariéru sama. Nechcela, aby si o nej šuškali, že za úspech vďačí slávnemu staršiemu kolegovi.

U Igora niekoľkokrát do týždňa ostala na noc, ale vždy odchádzala sama ─ a často aj prichádzala. Zato, že ich takmer ročný vzťah nepraskol a ušiel pozornosti bulváru, vďačili nielen svojej opatrnosti, ale aj skutočnosti, že uhorková sezóna sa ešte len začínala. Doteraz mali bulvárni novinári oveľa lepšie úlovky ako dvoch intelektuálov. Dobre vedeli, že ak sa na nich nik nezavesí ani v lete, je pravdepodobné, že ich vzťah dostane šancu ostať utajený aj ďalší rok.

Leona si spomenula, že včera sa trochu opila a úplne zabudla, že nechcela svoju lásku predvádzať verejnosti. No, hádam si ich horúce bozky a erotické objatia nik nevšimol, chlácholila sa v myšlienkach. Igor by sa jej obavám vysmial. Bolo mu jedno, či o nich niekto vie alebo nie.

Vstala a ruka mu klesla na plachtu. Prevrátil sa na chrbát a znova zatvoril oči.

„Som dievča z malomesta, navyše bez konexií,“ pokračovala v začatom rozhovore, hoci Igor mal pocit, že debata na túto tému sa skončila. „Nemôžem len tak zahodiť, o čo som sa celý život snažila,“ rozhodila rukami a začala po izbe zbierať oblečenie, ktoré ostalo ležať tam, kde si ho v noci vyzliekla, či skôr kde ho z nej Igor strhol.

„Nič ti neujde,“ znova zívol.

Leona zdvihla zo zeme tielko a vystrela sa. V rukách držala nejaké kusy oblečenia, inak bola nahá. Niektoré slnečné lúče jej vošli do rozstrapatených blond vlasov, takže pramene získali zlatistý odtieň, zatiaľ čo iné ju drzo hladkali po plochom bruchu a stehnách. Igor očami postupne stúpal vyššie, až k okrúhlym, plným... „A nezízaj mi na kozy, keď hovoríme vážne!“ okríkla ho.

Leona si nikdy nerobila starosti so slovníkom. Rozkročila sa ako kapitánka hádzanárskeho tímu, jednou rukou si podoprela bok a na bezbranného Igora vypálila plnú dávku výčitiek. „Myslela som to vážne!“ zvýšila hlas. „Je ti jasné, ako sa musím zvŕtať, ak chcem žiť o pätnásť rokov ako ty?“ zaskočila ho otázkou a gestom ukázala okolo seba, čím myslela jeho veľký byt v lukratívnej časti mesta.

Zamračil sa a zamyslel, či to bola iba rečnícka otázka, alebo má rýchlo vyhútať nejakú odpoveď, ktorá by ju nedráždila.

„Ty už máš svoje isté, pán najznámejší žurnalista a najnovšie aj zahraničný spravodajca,“ predbehla ho Leona, „tak mi, prosím ťa, nehovor, že mi nič neujde!“

Prekvapene nadvihol obočie. Takýto sarkastický tón hlasu u nej nepoznal. Naopak. Po niekoľkomesačnom vzťahu začínal mať pocit, že je spokojný, šťastný a že by sa chcel usadiť. Leone o tom ešte nehovoril, lebo si uvedomoval veľký vekový rozdiel a nechcel ju vyplašiť. Asi pred dvomi mesiacmi sa rozhodol, že jej navrhne, aby bývali spolu, lenže odrazu sa stalo niečo, čo by nikdy nebol predpokladal.

Dostal ponuku pracovať ako zahraničný spravodajca v Bruseli a Štrasburgu. Chvíľu váhal, predsa len to bola novinárčina medzi úradníkmi, ako nazýval politikov a poslancov, ale potom si uvedomil, že je to dobrá príležitosť. Bude sa síce zväčša pohybovať v obrovských administratívnych budovách, po dlhšom čase bude mať znova celý interný úväzok, jedného zamestnávateľa a niekoľko šéfov, ale na druhej strane bude môcť sledovať vysokú zahraničnú politiku úplne zblízka a cudzie prostredie, v ktorom nemá žiadnych priateľov, iba niekoľko známych, mu iste pomôže, aby sa zbytočne nerozptyľoval, sústredil sa na svoju knihu a konečne ju dopísal. Bola o búrlivých deväťdesiatych rokoch v politike stredoeurópskeho regiónu, text nosil v počítači už dva roky a v hlave ešte dlhšie.

Napriek tomu, že ešte týždeň pred ponukou uvažoval o spoločnej domácnosti s Leonou, odrazu sa ho nečakane zmocnil pocit, že aj v osobnom živote mu zmena prostredia prospeje. Leonu nechcel stratiť, ale čoraz častejšie sa pristihol, ako uvažuje o svojej voľnosti a slobode, čo mu predtým vôbec nenapadlo. Cítil, že si všetko musí ešte raz premyslieť. Prestal si byť istý, že je na zmenu statusu slobodného muža v zrelom veku pripravený. Môže byť na to vôbec pripravený skoro tridsaťšesťročný chlap, ktorý ešte nikdy nežil so ženou v spoločnej domácnosti dlhšie než tri týždne na dovolenke? Posledné, čo Igor chcel, bolo oľutovať nejaké unáhlené rozhodnutie.

Ani Leonu nechcel zraniť. Preto sa rozhodol, že kým si nebude absolútne istý, že nekoná pod tlakom veku, okolia, strachu zo samoty či iného nesprávneho dôvodu, s návrhom na spoločné bývanie počká.

Len čo si definitívne ujasnil, že ponuku prijme, a stotožnil sa s predstavou, že odcestuje na rok do Bruselu, zistil, že myšlienky na spoločnú domácnosť s Leonou začali blednúť, zatiaľ čo predstava, ako sa prechádza po uliciach v cudzom meste, kde jeho tvár nik nepozná, objavuje neznáme krčmičky, sedí na lavičke v parku s laptopom na kolenách a píše, bola čoraz príťažlivejšia. Neznámo mu zavoňalo ako mamina kôprová omáčka.

Leona sa zahľadela na dva nové kufre, ktoré si Igor nedávno kúpil, a teraz stáli v kúte izby a čakali, kedy si do nich zabalí veci a na letisku ich premiérovo otrieskajú. Ešte stále na nich viseli cenovky z obchodu.

„Džob zahraničného spravodajcu nie je na zahodenie, však?“ opýtala sa.

„Na zahodenie? Určite nie,“ reagoval. „Ak ho človek nerobí v Iraku,“ dodal s úsmevom, čím sa pokúsil odvrátiť hroziacu hádku.

Lenže Leona sa nezasmiala. „Iste, v Bruseli sa nestrieľa,“ poznamenala, pričom si dala záležať, aby z jej hlasu bolo cítiť dešpekt.

„Čoby nie,“ pohotovo namietol. „Ale iba slovami,“ znova sa pokúsil situáciu odľahčiť.

Ani teraz sa nezasmiala.

Pri pohľade na jej vážnu tvár mu odrazu napadlo, že kým bude preč, Leona si môže niekoho nájsť. Potom by zvažovanie spoločnej budúcnosti bolo nanič. Zvláštne, že doteraz o tejto možnosti nerozmýšľal.

„Kedy letíš?“ prerušila jeho úvahy.

Igor zaváhal. „Asi o dva týždne... ešte musím kadečo vybaviť,“ odvetil neurčito.

Leona si pritisla oblečenie k hrudi a podišla k posteli. Rukou mu prešla po vlasoch. „Je to sen. Prajem ti to,“ poznamenala nečakane vážne.

Igor ju chytil za ruku a pobozkal na dlaň. „Hm,“ zamumlal, lebo nevedel, čo povedať.

Na rozdiel od niekoľkých svojich kolegov nikdy nesníval o poste zahraničného spravodajcu v hlavnom meste úradníkov, ale teraz ho vnímal ako dobrú príležitosť. Bola to šanca spoznať protagonistov európskeho politického ringu a systém ich práce, ktorý ho vždy zaujímal, zorientovať sa v práci zahraničného spravodajcu, ku ktorej napriek tomu, že bol skúseným žurnalistom, sa nikdy nedostal, ale aj príležitosť overiť si odolnosť vlastnej psychiky v nových podmienkach a pri riešení nových problémov. Popri tom sa tešil, že spozná inú krajinu. Prevetrá si hlavu. Zistí, čo vlastne chce. Dopíše knihu. Zdokonalí sa v angličtine a francúzštine. Stihne to?

Preboha, veď mi to spadlo rovno z neba, uvažoval. Do nikoho som nedobiedzal, nežobral, nič nezháňal, nikomu sa nepodkladal, do nijakej strany som nevliezol, dokonca som sa ani so žiadnou straníčkou nevyspal! Bolo mu to trochu čudné, ale rád sa nechal premôcť pocitom, že práve tieto okolnosti sú istým posolstvom, signálom, že má pracovnú ponuku prijať.

Keby bol na začiatku novinárskej kariéry, asi by sa ošíval, lebo vtedy ešte dychtil po odhaľovaní káuz špinavých polišov, úplatných sudcov a zlodejských zazobaných politikov, ale po rokoch vyčerpávajúceho úsilia, množstva rozhovorov a reportáží mal toho bahna plné zuby. Už sa mu nechcelo prepisovať vyjadrenia trubirohov, ktorí ani v rodnom jazyku nedokázali sformulovať súvislé súvetie, ale zato mali moc meniť zákony. Odrazu túžil iba po troch „Zet“ ─ zmeniť, získať a zužitkovať. Chcel vypadnúť a zmeniť ring, trochu osamieť a získať nové skúsenosti. A potom to všetko zužitkovať pri dopísaní knihy. Vedel, že nasledujúci rok bude v jednom kole, ale aj tak dúfal, že post spravodajcu, ktorý mal informovať o dianí v Európskom parlamente a Európskej komisii, mu k vytúženému životnému pocitu dopomôže. Leona sa pozrela na Igora akoby očakávala, že niečo povie, ale keď pochopila, že nie, rezignovane sa natiahla za hodinkami na poličke nad posteľou. V tej chvíli jej Igor ovinul ruky okolo pása a stiahol ju späť do postele. Jazykom jej prešiel po perách, zuboch, začal sa s ňou maznať a náruživo ju bozkávať. Leona ani chvíľu neprotestovala. Pustila oblečenie a objala ho. Vzápätí, akoby sa sama v sebe nevyznala, alebo si na niečo náhle spomenula, sa strhla, hlavu mu vzala do dlaní, odtiahla si ju od tváre a pozrela mu do očí. „Prestaň, fakt sa musím ponáhľať,“ povedala.

Igor pozrel na hodinky a lišiacky sa usmial. „Času dosť,“ namietol. „Dobre vieš, že skutočná novinárčina sa na tlačových besedách a brífingoch nerobí.“

Vedela, že má pravdu, ale aj tak chcela na tú tlačovku ísť. Dokončila prácu na svojej prvej veľkej kauze a nechcela sa vyhýbať verejnej konfrontácii, ktorá ju možno čakala. Igor si všimol, že zaváhala, čo považoval za dobré znamenie. „Päť minút ťa nezabije,“ snažil sa ju presvedčiť, pričom ruka mu už skúsene cestovala po jej stehnách.

Leona sa usmiala.

Niekedy sa v nej nevyznal. Akoby s ním hrala nejakú hru. Ale ak to aj bola pravda, tá hra sa mu páčila. Leona mu pripomínala krajinu, ktorá ho dokáže prekvapiť napriek tomu, že ju dôverne pozná.

„Ty na to potrebuješ až päť minút?“ provokatívne sa opýtala.

Jej otázku pochopil ako výzvu.

7.00

Na poli za mestom zožltlo obilie a na neďalekej lúke vedľa oploteného areálu autoservisu a vrakoviska už dobré tri týždne kvitli lúčne kvety všetkých možných farieb. Bolo to nečakané spojenie nespojiteľného. Hrdzavé vraky s rozbitými sklami, bez kolies, hromady pneumatík, ošarpané dielne so strechami z vlnitého plechu a múrmi s miestami obitou, inak zaolejovanou omietkou. Oproti nim vlniace sa lány obilia, poletujúce motýle, bzučiaci hmyz a rozkvitnutá lúka s trsmi trávy vyššej než klasy.

Keď mal Laco chuť a život mu v tej chvíli výnimočne nepripadal zbytočný a nezmyselný, vzal kosu a časť lúky pokosil. Postupoval pomaly, lebo kríval a mal aj problémy s platničkami. Ľahko sa zadýchal, preto musel často oddychovať. Keď skončil, chudým prstom opatrne očistil ostrú čepeľ, kosu si prehodil cez plece a pokosenú trávu nechal týždeň schnúť na slnku. Seno potom na vlečke pozvážal domov a v zime ním kŕmil králiky. No sám mal záhradu, preto veľa nepotreboval. Robil iba také hryzance do koberca kveteny vysokej pol metra. Kde-tu, ako sa mu zachcelo, akoby sa do lúky zahryzol nejaký praveký tvor, kusisko z nej oddrapil a zmizol.

V to ráno sa začal pracovný deň rovnako ako inokedy. Nič nenaznačovalo, že by sa malo stať niečo nezvyčajné. Laco Pavelka opláchol v hlbokom obitom umývadle v strážnej búdke malý smaltovaný kastrólik, v ktorom si o polnoci zohrial večeru, omyl okraje šálky, okolo ktorých zaschla pena z kávy, čo vypil nadránom, keď sa mu začínalo driemať, a odovzdal službu Jozefovi, s ktorým sa striedal pri strážení autoservisu. Na starosti mali aj zadnú časť s vrakoviskom, kde končili autá v zlom technickom stave, ale s platnými papiermi, ktoré sa používali pri legalizovaní kradnutých kúskov. Ani jeden zo strážnikov netušil, čo sa v autoservise a na vrakovisku v skutočnosti deje. Nezaujímalo ich to. Chlapi, obaja invalidi, boli radi, že ich nik nebuzeruje a že sú preč z mesta, takže aj vagabundom to bolo ďaleko. Ich nočné služby boli zvyčajne tiché a pokojné.

Laco bol rád, že nejakú robotu vôbec má. Odkedy sa zranil na stavbe a prekonal dve operácie nohy a dve chrbtice, vedel, že ako murár, ktorý sa špecializoval na prácu vo veľkých výškach, skončil.

Stalo sa to pred štyrmi rokmi, vtedy mal jeho syn Peter iba šesť. Zrútil sa z desiatich metrov a život mu zachránili vrecia s cementom a pieskom, na ktoré dopadol. V nemocnici ho držali tri týždne v umelom spánku a nasledujúce dva roky sa potĺkal po ortopedických oddeleniach a rehabilitačných ústavoch. Ľavú nohu mal o štyri centimetre kratšiu, kríval preto a bolievala ho chrbtica. Za rok a pol vystriedal piatich zamestnávateľov, ale nakoniec aj tak skončil v invalidnom dôchodku. To ho zlomilo. Občas podľahol sebaľútosti a opil sa, ale nebolo to často, a keďže potom zvyčajne zaspal, dalo sa to prežiť.

Najhoršie bolo, že mu vnútro stvrdlo ako betón. Uzavrel sa sám do seba, nadával na svet, boha, na život. Bol zatrpknutý, málovravný a cynický. Chcel, aby všetci okúsili, ako sa cíti invalid. Opotrebovaný, zbytočný, neprospešný. Keby aspoň na minútu bolo aj ostatným rovnako mizerne ako jemu ─ uvažoval. Vtedy by sa možno aj on konečne usmial.

Z pozorného partnera a chápavého otca, ktorý sa až tesne pred štyridsiatkou dočkal vytúženého dieťaťa, sa postupne stal chladný a tvrdý človek. Okolie sa ho stránilo. Ženy zo susedstva ho ohovárali a chlapi sa mu vyhýbali. Synovi spolužiaci prestali navštevovať Petra doma a kamaráti z okolia ho volali hrať futbal a hokej iba vtedy, keď im chýbal hráč. Laco zostával na svoj smútok najčastejšie sám a jeho rodina tiež. Každý vo svojom minisvete trápenia.

Otvoril dvere na strážnej búdke a vyšiel na dvor.

Z dumania ho vytrhlo pisknutie. „Hej, Števo!“ zakričal mladý učeň v montérkach na prichádzajúceho kolegu.

Znova piskol, čosi prehodil a obaja sa rozosmiali. Laco na nich nenápadne zagánil. Potom sklonil hlavu a po štrkovej ceste pokračoval von z areálu. Vždy, keď začul niečí smiech, zneistel. Každého podozrieval, že sa mu posmieva. Potajomky skenoval tváre okolo seba a hľadal výsmech. Zdalo sa, akoby mu pred štyrmi rokmi na operačnom stole amputovali aj sebavedomie a transplantovali srdce. Po operácii to už nebol on.

Dnes ráno sa mu skončila už tretia nočná služba za sebou. O štrnásť hodín ho čaká ďalšia. Fyzicky unavený nebol, ale psychicky sa cítil pod psa. Potreboval vypadnúť, napiť sa a nadopovať práškami na spanie, aby nemusel myslieť na nič, čo má niečo spoločné so životom. Vedel, že ak by zajtra do práce neprišiel, rýchlo by si zaňho našli náhradu a nikomu by nechýbal. O pár týždňov by si už ani nespomenuli na jeho meno. Pýtali by sa ─ a ten, čo tu vtedy robil, pamätáte si ho? Akože sa volal? A všetci by iba krčili plecami.

Laco Pavelka vyšiel cez bránu na parkovisko, gestom odzdravil niekoľkých mechanikov, čo prichádzali do práce, a pohľadom na chvíľu spočinul na nepokosenej lúke. Potom bez slova prešiel k starej škodovke, naštartoval, trochu počkal, kým sa zahrial motor, a odišiel.

„Dobrá Asta, dobručká,“ prihováral sa desaťročný Peter sučke vlčiaka, ktorá iba pred dvomi týždňami vrhla tri šteniatka. Kŕmila ich na tráve v záhrade a unavene privierala oči. Jeden psík a dve sučky mali čiernu srsť a hnedé náprsenky ako Asta. Peter zdvihol zrak a zbadal mamu, ako nesie kanvicu s kávou. Mala vypasované kvetované tričko s hlbokým výstrihom a na krku retiazku, ktorú jej daroval na Deň matiek a teraz sa ligotala v lúčoch silného, ranného letného slnka.

Usmial sa. Svoju mamu považoval za múdru, láskavú a krásnu, čo ho napĺňalo nejasnou detskou istotou, že svet je v poriadku.

Vo vedre s vodou si opláchol ruky a k prestretému stolu sa vrátil práve vo chvíli, keď vánok nadvihol koniec ľahkého bavlneného obrusu, a keby ho Peter nebol pohotovo prichytil, bol by skončil v miske s lekvárom. Keď si to Irena všimla, odmenila ho uznanlivým pohľadom a úplne ignorovala fakt, že si jej desaťročný syn utrel mokré ruky do vyžehlených svetlomodrých šortiek, na ktorých zostali nepekné vlhké šmuhy. „Asta je starostlivá mama, však?“ opýtal sa dychtivo a Irena súhlasne prikývla.

Rozhovor prerušil zvuk motora. Stíchli. Počúvali, ako sa otvorili a vzápätí zabuchli dvere na aute.

Zvážneli.

Peter natiahol krk a zbadal otca. Pozoroval ho, ako otvoril bránku, vybral poštu zo schránky a prešiel okolo predzáhradky s rozkvitnutými slnečnicami, astrami a púčikmi hluchaviek. Pohýbal latkami plota, ktorý začal minulý týždeň renovovať, a keď zistil, že nie sú dosť silné, zamračil sa. Žiadalo sa privariť ďalšiu kovovú tyč na spevnenie. Pomyslel si, že bude musieť zájsť za susedom, požičať zváračku a prehodiť pár slov. Už tá predstava ho otrávila, takže keď vošiel do záhrady za rodinou, pôsobil nevrlo.

Irena a Peter si to okamžite všimli. Na Lacovu zlú náladu, ktorá prichádzala nečakane a stále častejšie, mali už v hlave radar. Keď zapípal, vyhli sa mu radšej z cesty. Vyvarovali sa tak množstva konfliktov, ale strácali pritom blízkosť, čím sa ich vzájomný vzťah ochladzoval.

Peter si odpil z kakaa a schuti sa zahryzol do krajca chleba s maslom a marhuľovým džemom. Vánok odfúkol do trávy niekoľko fotografií, ktoré mu mama priniesla včera z fotolabu. Urobil ich sám. Na všetkých boli šteniatka.

Laco sa bez pozdravu posadil k stolu a žena mu naliala do šálky kávu. „Zas ani kvapka,“ zahundral pri pohľade na vysušenú pôdu v zeleninovej záhrade, po ktorej teraz pobehoval jeho syn a zbieral fotografie. Zamračil sa a začal otvárať obálky. Výpisy z účtov ukladal na jednu kôpku, upomienky a šeky na zaplatenie na druhú „Zasraté zmije... zelené... krvilačné,“ ticho šomral, zaklonil hlavu a zahľadel sa na bezoblačné nebo. „Zase sa za vodu nedoplatíme,“ vzdychol vyčítavo, akoby z toho, že neprší, obviňoval rodinných príslušníkov.

Asta pokrčila ňufák, nasala vôňu raňajok a vstala. Šteniatka jej odpadli od ceckov ako napité kliešte. Peter jej nadrobil do misky krajec chleba a zalial ho mliekom. Keď si to všimol Laco, zamračil sa. „Radšej keby si sa učil,“ zahundral.

„Učím sa,“ vzdorovito odvrkol syn a pozrel na mamu, ktorá nesúhlasne zavrtela hlavou. Vedela, že Peter sa na otca hnevá, ale nechcela, aby sa zase hádali.

„To vidím,“ neodpustil si Laco.

Peter sa odul, vzal do ruky koliesko salámy a podal ho Aste.

„A nekŕm stále to psisko!“ skríkol nečakane otec. „Kto má naň robiť?“

Irena prestala baliť desiatu, chytila sa za srdce a dva razy po sebe krátko zasipela, akoby sa nemohla nadýchnuť. Mala iba štyridsaťsedem, ale od detstva trpela srdcovou arytmiou a každý druhý rok si pre zhoršené výsledky poležala pár týždňov v nemocnici, kde jej lekári vymenili lieky a upravili dávky. Hovorila tomu, že ju „nastavujú“. Keď ju premohla úzkosť alebo strach, mala pocit, akoby jej niekto urobil do pľúc dieru. Vtedy sa niečoho rýchlo pridržala, zavrela oči a sústredila sa na nádych, čo jej po niekoľkých sekundách pomohlo znova pravidelne dýchať.

Aj teraz sa Irena chytila stola a zatvorila oči. Peter spozornel, ale Laco sa iba znechutene otočil. Tejto mizérie mal plné zuby. Ani peniaze, ani zdravie. Načo je taký život?!

Napäté ticho vyplnilo odbíjanie hodín na kostolnej veži. Bolo osem. Irena otvorila oči a pomaly vydýchla. „Prídeš neskoro,“ upozornila syna.

Peter vystrúhal grimasu.

„No tak, upaľuj!“

Chlapec sa zošuchol zo stoličky, do školského ruksaku vložil desiatu a zahľadel sa na šteniatka, ktoré spali na vyhriatej tráve. Každé na inom mieste. Plazili sa, tmolili, a keď im došli sily, jednoducho zostali ležať tam, kam došli. Vyzerali, akoby ich niekto postrácal.

Peter nemal školu rád. S nikým si nerozumel. Chcel sa hrať so psom, kresliť, kosiť s otcom trávu, kŕmiť králiky, polievať záhradu, nosiť mu pivo z pivnice, sedieť s ním mlčky na rybách a pritúliť sa na jeho kedysi veľkú, dnes vychudnutú hruď. Chcel späť svoj starý život! Lenže netušil, ako to má dosiahnuť a bál sa, že je jediný, komu ich starý život chýba.

Asta zastrihala ušami, Peter ju pohladil a neochotne vykročil k bráne. Potom sa zvrtol, vrátil k stolu, schmatol jednu z fotiek, a keď sa na ulici ozval rapkavý zvuk motora autobusu, rozbehol sa.

Laco sa znechutene zahľadel na spiace šteňatá, odpil si z kávy a trpezlivo vyčkal, kým manželka odprace riad zo stola a odíde do práce.

Mal svoj plán a vedel, že je najvyšší čas, aby ho uskutočnil.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Úvod

PRVÁ ČASŤ Prebudiť sa

Kapitola 1

DRUHÁ ČASŤ Precitnúť

TRETIA ČASŤ Prežiť