Cody McFadyen

DARKER SIDE

Copyright © 2008 by Cody McFadyen

Translation © 2011 by Lucia Nižníková-Kollárová

Jacket design © 2011 by 3H creative studio

Slovak edition © 2011, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2653-1

Túto knihu venujem Hyeri za všetku jej láskavosť.

Poďakovanie

Ako zvyčajne, ďakujem Lize a Havisovi Dawsonovcom za vynikajúce a nadšené zastupovanie. Liza, vďaka, že si ma počúvala, vždy keď som sa potreboval posťažovať. Ďalej sa chcem poďakovať Chandlerovi Crawfordovi za rozšírenie mojich prác za oceán do ďalších krajín, kde im pomohol získať obľubu. Velká vďaka patrí Danielle Perezovej a Nickovi Sayersovi na skvelé redigovanie; vždy sa im podarí dosiahnuť, aby som knihu ešte zdokonalil. A tiež všetkým čitateľom, ktorí mi poslali list alebo e-mail; ste pre mňa hnacím motorom. Budem písať dovtedy, kým vy budete moje diela čítať.

PRVÁ ČASŤ

Ticho pred búrkou

1

Umieranie je osamelá záležitosť.

Rovnako ako žitie.

V zákutiach svojho srdca každý z nás prežíva život sám. O mnohé veci sa delíme s tými, ktorých milujeme, no niečo si nechávame iba pre seba. Zvyčajne je to malé tajomstvo, ako keď žena nevie zabudnúť na svoju tajnú, dávno skončenú lásku. Manželovi tvrdí, že nikdy nikoho neľúbila viac ako jeho, a je to pravda. No existoval ktosi, koho milovala rovnako.

Niekedy je to tajomstvo veľké ako netvor, ktorý sa na nás prisaje a oblizuje nás medzi lopatkami. Vysokoškolák je svedkom znásilnenia, no neprihlási sa k tomu. Po rokoch sa stane otcom dcéry. Čím viac ju ľúbi, tým strašnejšie sú výčitky svedomia, napriek tomu mlčí. Týranie a smrť víťazia nad pravdou.

V nočných hodinách, keď je každý sám, nám tieto tajomstvá klopú na dvere. Niektoré nahlas, iné potichu, vracajú sa, šepkajú, jačia. Ani zámka im nie je na prekážku; majú totiž kľúč. Zhovárame sa s nimi, úpenlivo prosíme, kričíme; túžime ich niekomu povedať, vytrhnúť si ich z hrude, aby sa nám uľavilo. Prehadzujeme sa v posteli, opíjame sa, odháňame ich od seba, vyjeme na mesiac. Potom príde brieždenie, utíšime ich, znova si ich zaženieme do kútika srdca a zo všetkých síl sa usilujeme žiť ďalej. Úspech tejto námahy závisí od povahy človeka a veľkosti tajomstva. Nie každý unesie pocity viny.

Mladý či starý, muž lebo žena, všetci máme tajomstvá. Toto ma naučil život, sama som to prežila a poznám to z vlastnej skúsenosti.

Hľadím na mŕtve dievča na kovovom stole a v duchu sa pýtam: aké tajomstvo, ktoré sa už nikto nikdy nedozvie, si v sebe nosila?

Na smrť je priveľmi mladá. Má sotva dvadsať rokov. Je krásna. Má dlhé, tmavé, rovné vlasy, pokožku ako biela káva, hladkú a bezchybnú i pod nemilosrdným svetlom neónov, pekné, jemné črty. Vyzerá ako Hispánka zmiešaná s inou rasou. Pravdepodobne s angloamerickými predkami. Smrť jej vysala farbu z pier, napriek tomu sú plné a predstavujem si, ako sa jej rozťahujú do úsmevu, za ktorým nasleduje ľahký, melodický smiech. Pod plachtou, ktorá ju zahaľuje od krku po končeky prstov na nohách, sa skrýva nízka, štíhla postava.

Zavraždení ma dojímajú. Dobrí alebo zlí, aj oni mali svoje nádeje, sny a lásky. Žili vo svete, kde všetko hrá v neprospech života. Okrem rakoviny, autonehody na diaľnici či infarktu, čo vás skolí vo chvíli, keď zvierate v ruke pohár s vínom, nám život ponúka veľa možností ako zomrieť. Vrahovia však nerešpektujú systém, konajú násilne, oberajú obete o niečo, čo si beztak vydobýjajú len s námahou. Pohoršuje ma to. Nenávidím to od chvíle, čo som sa stretla so smrťou prvý raz, a na tomto postoji sa dodnes nič nezmenilo.

So smrťou sa stretávam každý deň. Pracujem v losangeleskej pobočke FBI a posledných dvanásť rokov šéfujem tímu agentov, ktorí v južnej Kalifornii prenasledujú najhorších z najhorších. Sériových vrahov. Ľudí, ktorí znásilňujú deti a vraždia. Mužov, čo sa rehocú, keď týrajú ženy, a vzdychajú pri sexe s nehybnými telami. Lovím žijúce nočné mory. Je to strašné, no zároveň všadeprítomné a nevyhnutné.

Preto musím položiť otázku.

„Pane, prečo sme práve tu?“

Zástupca riaditeľa Jones je mojím dlhoročným mentorom, šéfom a dušou všetkých aktivít FBI v Los Angeles. Dôvodom mojej azda trochu necitlivej otázky je fakt, že sa nenachádzame v Los Angeles. Sme vo Virgínii, blízko Washingtonu, DC.

Táto úbohá žena je mŕtva, jej smrť ma dojíma, no zomrela mimo môjho okrsku.

Zástupca Jones na mňa úkosom pozrie, sčasti zamyslene, možno aj trochu nahnevane. Vyzerá presne ako človek, ktorým je: policajt-veterán. Vyžaruje z neho aura muža zákona a vodcu. Má hranatú čeľusť a výraznú tvár, tvrdé, unavené oči a predpísaný účes bez štipky vkusu. Istým spôsobom pôsobí príťažlivo, čoho dôkazom sú dve – i keď skrachované –manželstvá, no je v ňom čosi zdržanlivé. Ako zamknuté tiene v trezore.

„Na základe rozkazu, Smoky,“ odvetí. „Od riaditeľa osobne.“

„Naozaj?“

Prekvapuje ma to hneď z dvoch dôvodov. Prvý je logicky zvedavosť: prečo tu? Prečo ja? Druhý je o čosi zložitejší: Jones vyhovel tejto nezvyčajnej žiadosti. Vždy bol takpovediac raritou v byrokratickej mašinérii, niekto, kto nebojácne pochyboval o rozkazoch, ak cítil, že je v práve. Povedal: „na základe rozkazu“, no keby si nebol istý, že je opodstatnený, nikdy by sme sa tu neocitli.

„Hej,“ povie, „riaditeľ spomenul meno, ktoré som nemohol ignorovať.“

Dvere do márnice sa otvoria, skôr ako sa stihnem nadýchnuť.

„My o vlku...“ zahundre zástupca Jones.

Do miestnosti vojde riaditeľ FBI Samuel Rathburn. Je sám, a to je ešte čudnejšie. Aj pred jedenástym septembrom chodili riaditelia FBI v sprievode ochranky. Podíde k nám a som prvá, komu podáva ruku. Zmätene k nemu vystriem dlaň.

Cítim sa ako kráľovná tohto plesu. Prečo?

„Agentka Barrettová,“ prehovorí charakteristickým barytónom, „vďaka, že ste tak rýchlo prišli.“

Sam Rathburn, inak známy ako pane, sa jednoznačne hodí na post riaditeľa FBI. Na prvý pohľad pôsobí ako tvrdý muž s politickým dôvtipom, no má za sebou ozajstné skúsenosti. Začínal ako policajt, chodil do večernej školy práva a skončil v FBI. Nenazývala by som ho priamo čestným – jeho postavenie vopred vylučuje tento luxus – no klame iba vtedy, ak je to potrebné. Je stelesnením bezúhonnosti.

Má povesť človeka bez súcitu, čo ma vlastne neprekvapuje, a vyznáva zdravý životný štýl. Nefajčí, nepije alkohol, kávu ani sladené nápoje a každé ráno si zabehne svojich päť kilometrov. Nuž, všetci máme chyby.

Zakloním hlavu, aby som mu mohla pozrieť do tváre. Mám iba stopäťdesiat centimetrov, takže som na to zvyknutá.

„Bez problémov, pán riaditeľ,“ zaklamem cez zaťaté zuby.

V skutočnosti to problém je, dokonca veľký, no zástupca Jones nepripúšťa nijaké námietky.

Rathburn pokývne Jonesovi. „David,“ pozdraví ho.

„Pán riaditeľ.“

So záujmom porovnávam týchto dvoch mužov. Sú rovnako vysokí. Zástupca Jones má hnedé vlasy zostrihnuté do krátkeho účesu, ktorým dáva jasne najavo, že na nejaké módne taľafatky nemá čas. Riaditeľove sú čierne, pretkané sivými pramienkami a štýlovo upravené. Je to veľmi pekný, rešpektovaný a vplyvný muž. Zástupca Jones je od riaditeľa Rathburna starší asi o osem rokov a pôsobí ustatejšie. Riaditeľ vyzerá ako človek, ktorý si ráno chodí zabehať a robí to s radosťou; zástupca zasa ako niekto, kto by mohol športovať, no radšej uprednostní šálku kávy a cigaretu – a ak sa vám na tom niečo nepáči, s prehľadom vás pošle kade ľahšie. Riaditeľovi sako sedí lepšie a na zápästí má hodinky značky Rolex. Zástupca Jones nosí hodinky, za ktoré podľa všetkého zaplatil tridsať dolárov a aj to pred desiatimi rokmi. Tieto rozdiely sú očividné na prvý pohľad, no, pravdupovediac, väčšmi ma fascinuje ich podoba.

Obaja majú v očiach ten istý unavený pohľad, ktorý je dôkazom, že každý z nich si nesie svoje tajné bremeno. Ich tváre sú tvárami pokrových hráčov, zvyknutých ukrývať akékoľvek emócie.

Predo mnou stoja dvaja muži, s ktorými nie je jednoduché žiť. Nie sú to zlí ľudia, ale fungujú na základe predpokladu, že vy viete, že im na vás záleží, a to vám musí stačiť. Láska áno, kvety nie.

Riaditeľ Rathburn sa opäť otočí ku mne.

„Prejdem k veci, agentka Barrettová. Ste tu, lebo ma o to požiadal niekto, komu som nedokázal povedať nie.“

Šibnem očkom po zástupcovi Jonesovi a na myseľ mi zídu jeho nedávne slová.

„Smiem vedieť, o koho ide?“

„Dozviete sa.“ Kývne hlavou k telu. „Teraz mi povedzte, čo vidíte.“

„Mladá žena okolo dvadsiatky. Pravdepodobne obeť vraždy.“

„Čo vás vedie k takému predpokladu?“

Ukážem na niekoľko odrenín na ľavom ramene.

„Modriny majú purpurovočervenú farbu, to značí, že sú relatívne čerstvé. Vidíte tie obrysy? Boli spôsobené rukou. Zovretie musí byť vskutku mocné, aby po ňom zostali takéto fľaky. Telo je na dotyk studené, znamená to, že je mŕtva najmenej dvanásť hodín, podľa stavu pomliaždenín to odhadujem minimálne na dvadsať. Posmrtné kŕče ešte nepoľavili, takže ju zabili pred menej ako štyridsiatimi šiestimi hodinami.“ Myknem plecom. „Je mladá a niekto ju silno schmatol za ruku krátko predtým, ako zomrela. To je podozrivé.“ Ironicky sa naňho usmejem. „Ach, a ešte niečo. Som tu, z čoho vyplýva, že nezomrela prirodzenou smrťou.“

„Skvelý odhad. Napokon, ako som predpokladal,“ zareaguje. „Máte pravdu. Bola zavraždená. V linkovom lietadle cestou z Texasu do Virgínie. Nikto nemal ani potuchy, že je mŕtva, až keď všetci cestujúci vystúpili a letuška sa ju pokúšala zobudiť.“

Vypleštím oči v presvedčení, že si zo mňa strieľa.

„Vražda vo výške desaťtisíc metrov? Žartujete?“

„Nie.“

„Ako vieme, že bola zavraždená?“

„Podľa polohy, v akej ju našli. Ale bol by som rád, keby ste sa na tento prípad pozreli nanovo a bez predsudkov.“

Zahľadím sa na telo a tentoraz som naozaj fascinovaná.

„Kedy sa to stalo?“

„Telo našli pred dvadsiatimi hodinami.“

„Poznáme príčinu smrti?“

„Pitva ešte nebola vykonaná.“ Rýchlo pozrie na hodinky. „Vlastne čakáme na súdneho lekára. Asi sa zdržal pri podpisovaní dokumentu, ktorý ho zaväzuje k mlčanlivosti.“

Tento neštandardný postup mi pripomenie pôvodnú otázku. „Prečo ja, pane? Či lepšie povedané – prečo vy? Čím si táto žena vyslúžila zaangažovanosť riaditeľa FBI?“

„Odpoviem vám. Ale najprv vám chcem niečo ukázať. Vyhovejte mi!“

Mám azda na výber?

Pristúpi k telu a nadvihne plachtu.

„Pozrite sa,“ nabáda ma.

So zástupcom Jonesom prejdeme k hlave, takže máme možnosť vidieť celú postavu od krku po päty. Všimnem si malé prsia s hnedými bradavkami, ploché brucho. Pohľadom celkom beztrestne kĺžem po mladom tele až k pubickému ochlpeniu, čo je len jedna z mnohých nedôstojných vecí, ktoré sa na mŕtvych páchajú. Zarazím sa a šokovane zalapám po dychu.

„Má penis!“ vyhŕknem.

Zástupca Jones mlčí.

Riaditeľ Rathburn položí plachtu na pôvodné miesto. Urobí to starostlivo a nežne, takmer s otcovským rešpektom.

„Toto je Lisa Reidová, Smoky. Hovorí vám niečo to meno?“

Zvraštím čelo a lovím v pamäti. Nájdem len jedno spojivo, ktoré by vysvetľovalo riaditeľovu prítomnosť.

„Máte na mysli texaského kongresmana Dillona Reida?“

„Presne tak. Lisa sa narodila ako Dexter Reid. K prípadu si vás vyžiadala pani Reidová. Pozná váš... ehm, príbeh.“

Pobaví ma, že je v pomykove, tú veselosť sa mi však podarí zakryť.

Pred tromi rokmi som so svojím tímom prenasledovala sériového vraha, ozajstného psychopata menom Joseph Sands. Keď sme ho už takmer mali, v noci sa mi vlámal do domu. Priviazal ma k posteli a znásilňoval, znova a znova. Loveckým nožom mi dokaličil ľavú stranu tváre, vnikol mi do tela, ukradol mi krásu a zanechal trvalú mapu bolesti.

Jazva sa začína vo vlasoch, pretína čelo, ťahá sa pomedzi obočie a v takmer dokonalom deväťdesiatstupňovom uhle sa prudko stáča doľava. Ľavé obočie nemám, nahradila ho jazva. Zvraštená cestička pokračuje cez sluchu a lenivým oblúkom schádza dolu lícom. Smerom k nosu sa rozvetvuje, načahuje sa ku koreňu, odkiaľ sa opäť vracia, diagonálne pretína ľavú nozdru a napokon sa rúti nadol cez bradu a krk a končí na kľúčnej kosti.

A mám ešte jednu, rovnú a dokonalú, ktorá prechádza prostriedkom ľavého oka ku kútiku úst. Je to darček od ďalšieho psychopata, ktorý ma prinútil porezať sa, zatiaľ čo on sa spokojne prizeral a rehotal.

Tieto jazvy sú viditeľné. Pod výstrihom blúzok a tričiek sa nachádzajú ďalšie, spôsobené Sandsovou čepeľou a špičkou horiacej cigarety. V tú noc som prišla o tvár, ale to bolo najmenej, čo mi Sands ukradol. Bol to vyhladovaný zlodej a bral len to najvzácnejšie.

Mala som manžela, nádherného muža menom Matt. Sands ho priviazal k stoličke a prinútil ho dívať sa, ako ma znásilňuje a mučí. Potom som sa ja musela prizerať, ako týra a vraždí môjho Matta. Spolu sme kričali a odrazu bol Matt preč. To bolo posledné, o čo sme sa na tomto svete podelili.

Vzal mi ešte niečo. Moju desaťročnú dcérku Alexu. Podarilo sa mi vyslobodiť z pút a zaútočiť na Sandsa so zbraňou v ruke. Lenže vo chvíli, keď som potiahla kohútik, strhol ju pred seba a guľka určená jemu zabila moju dcéru. Vystrieľala som doňho zvyšok zásobníka, znova nabila, kričala a zasa strieľala. Keby to šlo, pokračovala by som v tom až do skonania sveta.

Nasledujúcich šesť mesiacov som balansovala na pokraji samovraždy, obklopená šialenosťou a zúfalstvom. Chcela som zomrieť, a možno by sa mi to želanie bolo splnilo, ibaže ktosi iný umrel skôr ako ja.

Ten blázon zavraždil moju najlepšiu kamarátku zo strednej školy Annie Kingovú iba preto, aby som ho prenasledovala. Bezstarostne Annie znásilnil a vypitval so zručnosťou skúseného rybára. Potom k jej mŕtvole priviazal desaťročnú dcéru Bonnie. Bonnie takto pretrpela celé tri dni, kým ju našli. Tri dni, telo na telo so zmasakrovanou mamou.

Splnila som šialencovi želanie. Dostala som ho a zniesla zo sveta bez jedinej výčitky. Keď sa to celé skončilo, opustila ma chuť zomrieť.

Zakrátko sa ukázalo, že Annie mi zanechala Bonnie. Náš vzťah mal byť odsúdený k záhube; ja som sa zmietala v utrpení a Bonnie zostala nemá v dôsledku hrôzy, ktorú prežila. Osud však občas dokáže prekvapiť. Zatratenie sa môže premeniť na požehnanie. Jednotlivo sme sa cítili zlomené, no keď sme boli spolu, vzájomne sme si liečili rany. Pred dvoma rokmi Bonnie začala znova rozprávať a ja som šťastná, že žijem, hoci som už v niečo také nedúfala.

Zmierila som sa so skaličenou tvárou. Hoci som sa nikdy nepovažovala za krásavicu, bývala som pekná. Mám nízku postavu a zvlnené, tmavé vlasy po plecia. Moje prsia sú akurát do ruky, ako hovorieval Matt, a zadok je o čosi väčší, než by som si priala, no tiež má svoj pôvab. Kedysi som sa cítila dobre vo vlastnej koži, spokojná s fyzickou krásou, ktorú som dostala do vienka. Sandsovo vyčíňanie však spôsobilo, že som sa vyľakala, vždy keď som na seba pozrela do zrkadla. Po útoku som ešte dlho nosila vlasy sčesané do tváre, aby som zakryla jazvy. Teraz ich mám vypnuté do konského chvosta, dovolím svetu, aby sa pokojne díval, a komu sa to nepáči, nech ho čert berie, ako hovorieval môj otec.

Toto všetko – môj, ehm, príbeh, ako skonštatoval riaditeľ – sa objavilo vo viacerých novinách a časopisoch a urobilo zo mňa celebritu naháňajúcu hrôzu – v dobrom i zlom zmysle.

Tento zážitok tiež vytýčil mantinely môjho pôsobenia v FBI. V istom období som bola potenciálnou kandidátkou na miesto zastupujúceho riaditeľa. S tým je koniec. Moje jazvy sú prijateľné pre lovca lebiek či mentora takýchto lovcov (ponúkli mi pozíciu učiteľa v Quanticu, ktorú som odmietla), ale stať sa administratívnou tvárou FBI? Pózovať pred fotoaparátmi po boku prezidenta? Vylúčené.

Vyrovnala som sa s tým asi pred rokom. Netvrdím, že mi práca prináša radosť, radovať sa nie je to správne slovo, no som na seba pyšná, pretože vynikám v tom, čo robím.

„Aha,“ odvetím. „Prečo ste súhlasili?“

„Kongresman Reid je prezidentovým priateľom. Prezidentovi sa končí druhé funkčné obdobie a Reid sa stal favoritom demokratov na tento post. Ale to určite viete.“

„Nominantom strany prezidenta Allena,“ podotkne zástupca Jones.

Kúsky skladačky zapadajú na správne miesto. Meno, ktoré riaditeľ spomenul a zástupca Jones nemohol ignorovať, patrí samotnému prezidentovi. A Dillon Reid nie je len jeho osobným priateľom, ale pravdepodobne i budúcou hlavou Spojených štátov.

„To som netušila,“ uvažujem nahlas.

Riaditeľ zvraští obočie. „Nevedeli ste, že Dillon Reid je demokratický nominant a vo voľbách celkom iste uspeje? Nesledujete správy?“

„Nie. Je v nich len zlo a násilie, tak načo?“

Riaditeľ na mňa hľadí s úprimným prekvapením.

„Ale voliť chodím,“ dodám rýchlo. „Keď prídu volby, zistím si, kto kandiduje a čo je zač. Neznášam len ten humbug, čo sa okolo toho robí.“

Zástupca Jones sa nebadane usmeje. Riaditeľ pokrúti hlavou.

„Fajn, takže teraz, keď to už viete, ma pozorne počúvajte.“

Úvodnú fázu máme za sebou, nastal čas vydať rozkazy.

„V nijakom prípade nesmiete dovoliť, aby vám politika alebo politické ohľady zasahovali do vyšetrovania. Zároveň od vás očakávam ohľaduplnosť a absolútnu diskrétnosť. Oboznámim vás s dôležitými skutočnosťami a vy si ich necháte pre seba. Nesmiete si robiť poznámky, ani jedinú čiarku, posielať nijaké e-maily. Informácie smiete posunúť iba členom svojho tímu a ručíte mi za to, že budú držať jazyk za zubami. Rozumiete?“

„Áno, pane,“ pritakám.

Zástupca Jones prikývne.

„Transsexuálne dieťa je politický dynamit pre kohokoľvek, nehovoriac o demokratickom kongresmanovi v historicky republikánskej krajine. Reidovci vyriešili túto záležitosť tak, že prerušili styky so synom. Nezriekli sa ho, no keď sa ich novinári pýtali, dali jasne najavo, že doma nie je vítaný, keďže si vybral cestu zmeny pohlavia. Bola z toho obrovská senzácia, ktorá trvala pár dní a potom veľká bublina praskla.“

„Ale je to hlúposť, však?“ pýta sa zástupca Jones.

Užasnuto naňho pozriem. Riaditeľ prikývne.

„Pravdou je, že Reidovci svojho syna milujú. Kašlú na to, či je gej, muž v ženskom tele alebo Marťan.“

Konečne pochopím.

„Pomohli mu zaplatiť operáciu na zmenu pohlavia, ak sa nemýlim.“

„Presne tak. Samozrejme, nie priamo, ale poskytli mu finančné prostriedky, vždy keď ich potreboval, hoci vedeli, na čo ich použije. Dexter sa každoročne zúčastňoval vianočných sviatkov v kruhu rodiny.“

Neveriacky krútim hlavou. „Bola tá lož naozaj nevyhnutná?“

Riaditeľ sa na mňa usmeje ako človek, ktorého očarilo naivné dieťa. Ty si ale roztomilá!

„Nepostrehli ste kultúrnu vojnu, ktorá zúri v tejto krajine? Na juhu si ju vynásobte aspoň desiatimi. Okrem toho, je veľký rozdiel, či ste alebo nie ste prezidentom. Takže áno, bola nevyhnutná.“

Premýšľam. „Chápem,“ poviem, „ale mne na politike nezáleží.“

Riaditeľ Rathburn sa zamračí. „Agentka Barrettová...“

„Zadržte, pane. Nechcem tým povedať, že nebudem zachovávať mlčanlivosť. Vravím len, že nebudem mlčať iba preto, lebo kongresman túži stať sa prezidentom. Kašlem na to. Pomlčím, lebo ma o to žiada rodina, ktorá stratila syna.“ Kývnem hlavou k Lisinmu telu. „A preto, lebo Lisa bola so svojou životnou situáciou očividne vyrovnaná.“

Riaditeľ ma chvíľu mlčky pozoruje. „To beriem,“ odvetí a pokračuje: „Pani Reidová bude kontaktnou osobou. Ak bude potrebné, aby ste hovorili s kongresmanom, zariadi to. Ak budete musieť prehľadať Lisin byt alebo čokoľvek iné, žiadajte ju. Od kongresmana sa držte čo najďalej.“

„Ale čo ak nás vyšetrovanie privedie priamo k nemu?“ spýtam sa.

Neveselo sa usmeje. „V tom prípade sa spolieham, že vás jeho politické postavenie nijako neovplyvní.“

„Kto bude komunikovať s médiami?“ vyzvedá zástupca Jones.

„Ja. Neželám si, aby ktokoľvek z vás hovoril s novinármi. Bodka. Žiadny komentár, nijaké vyjadrenia.“ Pohľadom preletí ku mne. „Smoky, pre agentku Thornovú to platí dvojnásobne.“

Naráža na Callie Thornovú, členku môjho tímu. Je známa tým, že vždy povie, čo jej slina na jazyk prinesie.

Uškrniem sa. „Nemajte obavy, tá je duchom úplne niekde inde.“

„Ako to?“

„O mesiac sa vydáva.“

„Naozaj?“ zvolá.

Callie je neslávne známa ako sériová nemonogamistka. Podobné ohromené reakcie ma teda neprekvapujú.

„Áno, pane.“

„Takže zázraky sa ešte dejú. Poprajte jej v mojom mene všetko najlepšie. Napriek tomu dávajte pozor na jej ostrý jazyk.“ Pozrie na rolexky. „Teraz vás zavediem za pani Reidovou. Súdny lekár príde každú chvíľu. Výsledky autopsie dostanem iba ja a vy. Ešte nejaké otázky?“

Zástupca Jones pokrúti hlavou.

„Nie, pane,“ odpoviem, „ale s pani Reidovou by som sa rada stretla osamote. Ako matka s matkou.“

Zamračí sa. „To mi vysvetlite.“

„Je štatisticky overené, že muži sú v porovnaní so ženami nervóznejší, keď ide o transsexuálov. Netvrdím, že kongresman neľúbil svojho syna, no ak mala Lisa svojho zástancu, niekoho, kto jej bol naozaj blízky, predpokladám, že to bola mama.“ Na okamih sa odmlčím. „Okrem toho si myslím, že existuje ešte jeden dôvod, prečo si vybrala práve mňa.“

„Aký?“

Zadívam sa na Lisu. Je stelesnením nového tajomstva i pravdy, ktorú starí dôverne poznajú a mladí dôsledne ignorujú: že život je prekliato krátky, nech trvá akokoľvek dlho.

Usmejem sa, no vôbec mi nie je do smiechu. „Lebo aj ona prišla o dieťa. Tento klub je len pre vyvolených.“

2

Sledujem, ako sa čierne auto vynára spoza márnice. Je to obľúbená farba vlády a vládnych zamestnancov a jej výstižnosť pôsobí v danej situácii doslova upokojujúco. Zadné tónované sklá zabraňujú zvedavcom nakúkať dnu.

Hodiny ukazujú pol piatej popoludní a na mesto pomaly sadá súmrak. Táto časť Virgínie sa v mnohom podobá na DC, hoci si stále zachováva vlastnú identitu. Je tichšia ako hlavné mesto a človek sa tu cíti o čosi bezpečnejšie. Ilúziu pokoja vytvára akási kombinácia predmestia a veľkomesta. Ako mnoho miest na východe krajiny, aj táto lokalita má niečo do seba, je to zvláštne spojenie svojráznosti a histórie.

Koniec septembra tu vyzerá celkom inak ako na západnom pobreží. Ostrý vzduch cerí zuby a hryzie, je prísľubom zimy a snehu. Nie je to zima typická pre Buffalo v štáte New York, no nepodobá sa ani na zimné mesiace v Kalifornii.

Všade rastú stromy, staré i mladé. Ich bohaté koruny sú dôkazom, že toto mesto si ich chráni ako oko v hlave, a ja chápem prečo. Jeseň je vo virgínskej Alexandrii vyhraneným ročným obdobím. Listy postupne padajú zo stromov a to je pompézne divadlo.

Auto zastaví, dvere sa otvoria a ja nastúpim. Prišiel čas sústrediť sa na to, prečo som tu.

Riaditeľ mi o Rosario Reidovej prezradil niekoľko základných faktov.

„Má štyridsaťosem rokov. Keď mala dvadsaťjeden, narodil sa Dexter, o rok neskôr sa vydala za kongresmana. Poznali sa ešte zo strednej školy, no až po skončení vysokej sa rozhodli vziať.

Jej starý otec prišiel do Spojených štátov z Mexika a vybudoval si malé dobytkárske impérium v čase, keď to Mexičania nemali v Texase práve jednoduché. Vynaliezavosť a prezieravosť zdedili i jeho potomkovia – pani Reidová je tvrdá ako žula. Vyštudovala právo na Harvarde a bez milosti šliapala zločinu po krku. Kým pán Reid stúpal po politickom rebríčku, pani Reidová s vervou bojovala za spoločenských štvancov a vyhrala niekoľko verejne exponovaných súdnych prípadov. Nemám o nich podrobné informácie, ale týkali sa predovšetkým veľkých obchodných spoločností. Keď sa pán Reid rozhodol kandidovať do Kongresu, vykašľala sa na právo a postavila sa do čela jeho kampane.“ Riaditeľ obdivne potrasie hlavou. „Ľudia z Washingtonu, čo ju poznajú, sa jej boja skrížiť cestu, Smoky. Je to jedna z najkrajších žien, aké som kedy stretol, ale ak si začnete s jej manželom, nebude mať s vami zľutovanie.“

Toto všetko je ohromujúce, dokonca hodné obdivu, no ak vám chýba kritický prístup, poľahky uveríte legendám, ktorými sú takíto ľudia opradení. Najradšej by som si na Rosario Reidovú vytvorila vlastný názor, lebo ak porozumiem matke, pochopím aj dieťa. Potrebujem prísť na to, či a do akej miery mi bude klamať, a z akého dôvodu. Z lásky k synovi? Kvôli politike? Alebo len tak?

Zavriem dvere na aute a pani Reidová kývne hlavou. Zaklope na deliace okno, aby dala šoférovi pokyn, a stisne gombík, ktorým sa, ako predpokladám, vypína palubný telefón. Auto sa dá do pohybu. Mlčky si obzeráme jedna druhú.

Rosario Reidová je nepochybne atraktívna. Má klasické črty inteligentnej hispánskej krásky, sofistikované a súčasne zmyselné. Ako žena môžem skonštatovať, že urobila všetko preto, aby tú krásu potlačila. Jej prešedivené, nefarbené vlasy sú krátke, zostrihané do formálneho účesu. Mihalnice jej nezhusťuje nijaká riasenka. Syn po nej zdedil plné pery, no ceruzka na ústa ich trochu zmenšuje. Má na sebe jednoduchú bielu blúzku a modré sako s nohavicami ušitými na mieru a bez sexuálnej vyzývavosti.

Tento zovňajšok ma upozorňuje na jej politické postavenie a v mnohom naznačuje lojálnosť voči manželovi. Rosario sa správa opačne ako ostatné ženy. Bagatelizuje svoju prirodzenú zmyselnosť a krásu skrýva za zdržanlivý profesionalizmus. Uprednostňuje tvíd pred hodvábom.

Prečo? Aby bola prijateľná pre ženskú časť voličov svojho manžela. Mocné ženy smú byť atraktívne, nie však vyzývavé či dráždivé. Som o tom presvedčená, hoci neviem, prečo to tak je. V tomto postavení verím skôr žene, ktorá vyzerá ako Rosario, než tej, čo pripomína modelku z Victoria's Secret.

Pokračujeme.

Je vyrovnaná. Pôsobí ako silná osobnosť, no keď sa jej zadívam do očí, ten žiaľ sa nedá prehliadnuť. Nikdy by neplakala na verejnosti. Smútok berie ako intímnu záležitosť a to máme spoločné.

Prvá prerušuje ticho. „Vďaka, že ste prišli, agentka Barrettová.“ Má odmeraný, tichý hlas, ani vysoký, ani nízky. „Viem, že toto nie je štandardný postup a nikdy som nevyužívala politické postavenie svojej rodiny vo vlastný prospech.“ Pokrčí plecami a jej smútok nadobúda desivú eleganciu. „Moje dieťa je mŕtve. Preto som urobila výnimku.“

„Na vašom mieste by som konala rovnako, pani Reidová. Mrzí ma vaša strata. Viem, že je to prázdne klišé a v danej situácii sa všetky slová javia ako nevhodné, ale je mi to úprimne ľúto. Dexter...“ zarazím sa a zvraštím čelo. „Etiketa nie je moja silná stránka, madam. Mám hovoriť on alebo ona? Dexter či Lisa?“

„Lisa celý život túžila stať sa ženou. Teraz, keď zomrela, berme ju ako ženu. To je posledné, čo pre ňu môžeme urobiť.“

„Áno, madam.“

„V súkromí sa vykašlime na tituly, Smoky. Sme tu ako matky, ktoré prišli o deti. Bez chlapov s ich okázalým znepokojovaním a nadúvaním sa.“ Odmlčí sa a uprie na mňa divoký pohľad. „Musíme dať hlavy dokopy a vykonať špinavú robotu. Zaobídeme sa aj bez formalít, nemyslíte?“

My ženy. Sme to my, kto pochováva naše deti, my, kto ťahá okraje šiat po prachu na cintoríne, naznačuje.

„Dobre, Rosario.“

„Výborne.“ Vidím, ako mi skúmavo hľadí na jazvy. „Čítala som, čím ste prešli. V novinách a tak. Som vaša dlhoročná obdivovateľka.“

Vysloví tie slová a ani na okamih neuhne pohľadom. Neodvracia sa od mojich jaziev. Ak sa aj cíti nepríjemne, potom to skrýva lepšie než riaditeľ.

Vďačne kývnem hlavou.

„Ďakujem, ale byť niekým, koho nezabili, vôbec nie je obdivuhodné.“

Zamračí sa. „To znie príliš nemilosrdne. Žili ste ďalej. Pokračovali ste v práci, ktorá vás bezprostredne ohrozila. A robíte ju skvele. Dokonca ste zostali bývať v dome, kde sa to všetko stalo – a keď sme pri tom, chápem vás. Ostatní možno nie, no ja áno.“ Venuje mi smutný úsmev. „Domov je ako strom, miesto, kde ste zapustili korene. Tam sa narodila vaša dcéra, a to je tá najmocnejšia spomienka zo všetkých. Mám pravdu?“

„Máte,“ odvetím ticho.

Uvedomím si, že táto žena ma uchvacuje. Páči sa mi. Je úprimná. Jej bystrosť je prejavom charakteru. Ona je človek, ktorý vie, že rodina je domov, rodina je ako strecha, ktorá vás chráni pred vonkajším svetom. Láska funguje ako lepidlo, no nitky spoločne prežitých chvíľ sú dušou všetkého.

Auto sa nenáhlivo plazí po veľkom okruhu s márnicou uprostred. Môj pohľad opäť pritiahne jesenné lístie; mám pocit, že stromy horia.

„Ako vy,“ pokračuje Rosario a díva sa z okna, „aj ja som sa vydala za muža, ktorého som pobozkala ešte na strednej škole. Poznáte môjho Dillona?“

„Áno. Je to pekný chlap.“

„Presne ako vtedy. Boli sme takí mladí. On bol mojou prvou láskou.“ Úkosom na mňa pozrie a letmo sa usmeje. V tej chvíli, na krátky, jasný okamih, vyzerá na osemnásť. „Moje prvé všetko.“

Opätujem jej úsmev. „Ako môj Matt.“

„Sme odsúdené na vyhynutie, Smoky. Ženy, ktoré sa vydajú za svoje stredoškolské lásky, s milencami, čo sa dajú spočítať na prstoch jednej ruky. Myslíte, že máme šťastie?“

Myknem plecom. „Šťastie je príliš osobná vec. Nevzala som si Matta preto, aby som dokazovala svoju cudnosť. Vydala som sa zaňho, lebo som ho ľúbila.“

Niečo z toho, čo som povedala, jemne otrasie základmi jej vyrovnanosti a pokoja. Oči jej zvlhnú, no slzy netečú.

„To ste krásne povedali. Áno. Šťastie je výlučne osobná vec. O mojej dcére to platilo hneď dvakrát.“ Pomrví sa na sedadle a otočí ku mne tvár. „Vedeli ste, že je oveľa nebezpečnejšie byť človekom so zmeneným pohlavím, než príslušníkom ktorejkoľvek diskriminovanej menšiny? Stanete sa terčom zločinu z nenávisti skôr ako gej, či Moslim, Žid alebo Afroameričan.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Poďakovanie

PRVÁ ČASŤ Ticho pred búrkou

1

2