Cody McFadyen T

HE FACE OF DEATH

Copyright © 2007 by Cody McFadyen

Translation © 2010 by Lucia Nižníková–Kollárová

Jacket design © 2010 by 3H creative studio

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2654-8

Venované Brieanne, mojej Malej b

Poďakovanie

Lize a Havisovi Dawsonovcom ako vždy za obrovskú podporu, rady a povzbudenie. Redaktorom Danielie Perezovej z Bantamu a Nickovi Sayersovi z Hodderu. Bolo ťažké napísať túto knihu, no nedovolili mi vzdať sa, kým som ju nedokončil. Chandler Crawfordovej za skvelú propagáciu v zahraničí. A na záver svojej rodine a priateľom, ktorí ma trpezlivo znášali. Neviem, ako iní spisovatelia, ale keď písanie knihy začína byť veľmi náročné, je to so mnou na nevydržanie.

PRVÁ KNIHA

Dolu v kaluži

(Kde pijú zlovestné tvory)

1

Sníva sa mi o tvári smrti.

Tá tvár sa ustavične mení, má rozličné podoby. Dívam sa na ňu, znova a znova a znova.

Je to preto, čo robíš, ty hlupaňa.

To mi hovorí hlas zo sna.

A má pravdu. Pracujem v losangeleskej pobočke FBI a som zodpovedná za pátranie po najhorších z najhorších. Po vrahoch detí, sériových vrahoch, mužoch (a občas i ženách) bez svedomia, sebaovládania, ľútosti. Robím to už vyše desať rokov a dovolím si tvrdiť, že som videla smrť vo všetkých podobách. Alebo aspoň vo väčšine. Smrť je nekonečná a erozívna. Jej nespútaná tvár sa zahniezdi človeku priamo v duši.

Dnes večer sa tá tvár mení ako blikajúce svetlo v hmle a majú ju traja ľudia, ktorí mi boli blízki. Manžel, dcéra, priateľka. Matt, Alexa, Annie.

Mŕtvy, mŕtva, mŕtva.

Pozerám sa do zrkadla a uvedomím si, že v ňom nevidím svoj obraz. Zrkadlo sa mi vysmieva. Híka ako somár, bučí ako krava. Zaženiem sa päsťou a roztriešti sa na kúsky. Na líci mi ako ruža vykvitne purpurová modrina. Je rozkošná, cítim ju.

V úlomkoch sa zjaví môj odraz.

Opäť sa ozve ten istý hlas: aj polámané veci odrážajú svetlo.

Otvorím oči a prebudím sa zo sna. Je zvláštne dostať sa v kratučkej chvíli z hlbokého spánku do stavu plného vedomia. Našťastie som sa prestala budiť na vlastné výkriky.

O Bonnie sa to nedá povedať. Obrátim sa na bok, aby som ju videla, a snažím sa do nej nestrčiť. Zistím, že je už hore a hľadí mi rovno do očí.

„Nespíš, zlatko?“ spytujem sa.

Krúti hlavou. Nie.

Je neskoro, jedna z tých chvíľ, keď spánok ešte prichádza na viečka. Keby sme s Bonnie chceli, pokojne nás vtiahne naspäť do svojej hlbočiny. Otvorím náruč. Moja adoptívna dcéra sa ku mne pritisne. Objímem ju pevne, no nie prisilno. Cítim sladkú vôňu jej vlasov a tma sa nám prihovára šeptom morského prílivu.

Keď vstanem, cítim sa výborne. Oddýchnutá, ako som nebola veľmi dávno. Sen vo mne zanechal pocit očisty. A ľahkého vyprázdnenia.

Som pokojná, vyrovnaná a nad vecou. Neviem si spomenúť na nič konkrétne, prečo by som sa mala znepokojovať, a to je zvláštne; obavy a úzkosť sú mojím fantómovým preludom. Je to ako ocitnúť sa v bubline – alebo možno v maternici. Som jej súčasťou, chvíľu sa tým dám niesť, načúvam vlastnému bielemu šumu. Je sobota ráno, no nielen podľa kalendára, ale ako bytostný stav.

Pohľadom zablúdim tam, kde by mala byť Bonnie, a vidím len pokrčenú prikrývku. Nastražím uši a začujem tichučké cupkanie. Desaťročné bosé nôžky sa pohybujú po dome. Mať desaťročnú dcéru je ako žiť s vílou. Je to magické.

Pretiahnem sa ako mačka a naplní ma úžasný pocit. K dokonalosti tohto rána chýba iba jediné. Len čo si na to spomeniem, už sa mi zbiehajú slinky.

Káva.

Vyleziem z postele a zídem po schodoch do kuchyne. Spokojne zistím, že mám na sebe staré tričko, nohavičky, ktoré volám bombardiaky starej mamy, a smiešne chlpaté papuče v tvare slona. Vlasy mi odstávajú, akoby som práve prežila hurikán. Nič z toho mi však neprekáža, lebo je sobota a nie je tu nikto, len my dievčatá.

Bonnie ma čaká pod schodmi so šálkou kávy.

„Vďaka, krpček.“ Srknem si. „Perfektná,“ poviem a prikývnem. Naozaj je.

Sadnem si k jedálenskému stolu a chlípem horúci nápoj. Bonnie pije mlieko a pozeráme na seba. Medzi nami sa rozhostí príjemné ticho. Uškrniem sa.

„Skvelé ráno, čo povieš?“

Opätuje mi úsmev a opäť mi ukradne srdce, nič nové pod slnkom. Súhlasne pokýva hlavou.

Bonnie totiž nerozpráva. Nie je to fyzická porucha, ale výsledok toho, že jej matka bola týraná a ona sa na to pozerala. Vrah ju potom priviazal k maminej mŕtvole. Zotrvala tam tri dni. Odvtedy neprehovorila jediné slovo.

Jej mama Annie bola moja najlepšia priateľka. Vrah si po ňu prišiel, aby mi ublížil. Občas si uvedomím, že Annie zomrela preto, lebo bola moja priateľka. No väčšinu času na to nemyslím. Predstieram, že to nie je, to niečo temné a zdrvujúce, obrovské ako veľryba. Keby som si tú pravdu pripúšťala príliš často, zdrvilo by ma to.

Raz, keď som mala šesť, hnevala som sa na mamu. Už si nespomínam prečo. Mala som mačiatko, dala som mu meno Pán Rukavička, a raz ku mne prišlo plné empatie, ktorú majú len zvieratá, lebo vedelo, že som rozčúlená. Priblížilo sa so svojou láskou bez podmienok, no ja som ho odkopla.

Neurazilo sa, rozhodne nie natrvalo. Ani dočasne. No už to nebolo staré mačiatko. Keď ste ho chceli pohladkať, v prvom okamihu sa ustrašene strhlo. Vždy keď si spomeniem na Pána Rukavičku, zahltia ma pocity viny. Nie je to iba letmé pichnutie, ale skutočná hrôza, taká, ktorá dokáže ochromiť dušu. Bol to diabolský čin. Navždy som poznačila nevinnú bytosť. V živote som sa nikomu nepriznala, čo som urobila Pánu Rukavičkovi. Je to tajomstvo, ktoré si chcem vziať do hrobu, hriech, pre ktorý radšej skončím v pekle, než by som ho prezradila.

Keď premýšľam o Annie, zdá sa mi, akoby som Pána Rukavičku dokopala na smrť. Preto je lepšie, keď na ňu nemyslím.

Annie mi zanechala Bonnie. Je mojím pokáním. Nie je to spravodlivé, lebo Bonnie je zázrak, div sveta, slniečko. Odmieta hovoriť a v noci kričí zo sna. Utrpenie by malo byť súčasťou pokánia: lenže Bonnie mi prináša šťastie.

Na toto všetko myslím v jedinej chvíli, keď sa na ňu pozerám. Myšlienky plynú závratnou rýchlosťou.

„Čo keby sme si ešte chvíľu poleňošili a potom šli nakupovať?“

Bonnie sa na chvíľu zamyslí. Je to jedna z jej typických vlastností. Nerada dáva ľahkomyseľné odpovede. Všetko si pokojne zváži a uistí sa, že to, čo povie, je skutočne to, čo cíti. Netuším, či je to dôsledok toho, čo prežila, alebo výstrednosť, s ktorou sa narodila. Konečne sa rozhodne, usmeje a prikývne.

„Super! Dáš si raňajky?“

Tentoraz nemusí uvažovať, jedlo je výnimkou zo spomínanej výstrednosti. Hneď a nadšene súhlasí.

Chodím po kuchyni, pražím slaninu, vajíčka, robím hrianky. Kým prežúvame, odhodlám sa predostrieť jej plán na budúci týždeň.

„Vravela som ti, že som si vzala zopár týždňov voľna, však?“

Pritaká.

„Spravila som to z viacerých dôvodov, no z jedného najviac. Chcela som o tom s tebou hovoriť, lebo... teda... je to správna vec, no nebude to jednoduché. Najmä pre mňa.“

Nakloní sa dopredu a uprene, trpezlivo na mňa hľadí.

Odpijem si z kávy. „Rozhodla som sa vyhodiť niektoré veci. Mattovo oblečenie a kozmetiku, Alexine hračky. Ale fotky a podobné veci nie. Nemám v úmysle vymazať ich zo života. Len... “ Hľadám slová. Nachádzam ich a zložím z nich jednoduchú vetu. „Ide len o to, že tu už nežijú.“

Zhustený, obyčajný výrok. Plný strachu, lásky, nádeje a zúfalstva. Vyslovený po prekonaní púšte temnoty.

Šéfujem jednotke násilných trestných činov v Los Angeles. Vo svojej práci som dobrá – naozaj dobrá. Vediem tím pozostávajúci z troch ďalších ľudí, ktorých som si osobne vybrala a sú naslovovzatí profesionáli. Pravdaže, mohla by som byť skromnejšia, no klamala by som. Pravdou zostáva: nechcite byť psychopat, ktorému moji podriadení idú po krku.

Pred rokom sme prenasledovali chlapa menom Joseph Sands. Pre susedov to bol príjemný človek, milujúci otec dvoch detí, mal však jednu chybu: bezodnú dieru namiesto duše. Nič mu neprekážalo, na rozdiel od mladých žien, ktoré umučil a usmrtil.

Boli sme mu na stope – čoskoro by sme zistili, že on je náš vrah – keď zmenil celý môj svet. Raz v noci sa nám vlámal do domu a obyčajným lanom a loveckým nožom skoncoval s vesmírom, aký som poznala. Pred očami mi zabil manžela Matta. Znásilnil ma a zmrzačil. A potom z mojej dcéry Alexy urobil ľudský štít pred guľkou, ktorú som doňho vypálila.

Vyprázdnila som celý zásobník, vložila ďalší a znova strieľala. Nasledujúcich šesť mesiacov som sa rozhodovala, či budem žiť, alebo si vystrelím mozog.

Potom zavraždili Annie. Zostala po nej Bonnie a život ma schmatol za pačesy. Mnoho ľudí sa nikdy neocitne v stave, keď sa smrť zdá lepšia ako život. Lenže život je mocný. Zdrapne vás a je jedno ako, srdce vám tlčie ďalej, na tvári máte úsmev, pod nohami cítite pevnú zem. Slovom, ovládne vás.

Jeho zovretie bolo tenké ako nitka. Vlákno pavúčieho hodvábu, ktoré ma držalo nad priepasťou večnosti. Potom sa z jedného vlákna stali dve. Z dvoch ich zrazu bolo päť. A vznikol povraz. Priepasť sa vzďaľovala a v istej chvíli som si naplno uvedomila, že žijem. Chytila som sa do pasce, dýchala som, krv sa mi preháňala v žilách a odrazu mi na všetkom záležalo. Priepasť sa stratila a vynoril sa obzor.

„Je čas vytvoriť si ozajstný domov, zlatko. Chápeš?“

Prikývne. Odvážim sa tvrdiť, že mi dokonale rozumie.

„A teraz niečo, čo sa ti bude páčiť.“ Pokúsim sa o úsmev. „Teta Callie si vezme zopár dní voľna a pomôže nám.“ Bonninu tvár rozjasní lúč nefalšovanej radosti. „A príde aj Elaina.“

Oči sa jej menia na majáčiky šťastia. Jej úsmev ma oslepuje. Jednoznačne súhlasí. Aj ja sa usmejem. „Som rada, že ťa to potešilo.“

Opäť prikývne, pustíme sa do jedenia. Zamyslím sa, no vzápätí si uvedomím, že nakláňa hlavu a uprene ma pozoruje. Uprie na mňa mäkký, spýtavý pohľad.

„Chceš vedieť, prečo prídu?“

Pritaká.

„Lebo... “ Vzdychnem si. Vyslovím ďalšiu jednoduchú vetu: „Lebo sama to nezvládnem.“

Som definitívne rozhodnutá, musím sa pohnúť ďalej. Zároveň mám obrovský strach. Priveľa času som strávila na dne, len s nedôverou vnímam nedávno nadobudnutý stav vyrovnanosti. Pre prípad, že by som zneistela, potrebujem mať okolo seba priateľov.

Bonnie zoskočí zo stoličky a podíde ku mne. Cítim z nej nekonečnú nehu. Nekonečnú dobrotu. Ak v snoch vídam tvár smrti, potom toto je tvár lásky. Natiahne ruku a jemne sa dotýka jaziev na ľavej strane mojej tváre. Rozbité úlomky. Ja som to zrkadlo.

Srdce sa mi napĺňa a vyprázdňuje, napĺňa a vyprázdňuje.

„Aj ja ťa ľúbim, miláčik.“

Nasleduje rýchle objatie, kaňon porozumenia, vrátime sa k raňajkám. Dojeme a z pľúc sa mi vydrie spokojný vzdych. Bonnie si hlasno odgrgne. Obe stuhneme od prekvapenia – a potom sa pustíme do smiechu, ktorý pramení rovno v srdci. Smejeme sa, až nám tečú slzy, smiech prechádza do prerušovaného chichotu, končí sa úsmevmi.

„Nechceš si pozrieť kreslenú rozprávku, krpček?“

Ďalší oslnivý úsmev, ako slnečné lúče zalievajúce ružové pole.

Uvedomím si, že toto je najlepší deň za posledný rok. Naj, naj, najlepší.

2

S Bonnie sa túlame po Glendalskej galérii – chodíme z obchodu do obchodu a deň je čoraz krajší. Zastavíme sa v hudobninách. Vyberám si cédečko To najlepšie z osemdesiatych rokov a Bonnie sa raduje z najnovšieho albumu speváčky Jewel. Jej súčasná hudobná orientácia sa zhoduje s jej osobnosťou: je plná rozjímania a krásy, ani nešťastná, ani radostná. Teším sa na chvíľu, keď si bude želať niečo, pri čom si veselo dupne nohou, ale teraz na to kašlem. Bonnie je šťastná a to je jediné, na čom záleží.

Kúpime si veľké balenie slaných praclíkov, sadneme si na lavičku, pochutnávame si na nich a pozorujeme ľudí. Okolo nás prechádzajú dvaja tínedžeri a nevšímajú si nič, len jeden druhého. Dievčina má asi pätnásť, plavé vlasy, je obyčajná, má malé prsia, no o to širšie boky, je oblečená vo voľných džínsach a tope s odhaleným chrbtom. Chlapec je približne v jej veku a rozkošne hanblivý. Je vysoký, kostnatý, na nose má okuliare s hrubými sklami, tvár pokrýva silné akné a vlasy splývajú na plecia. Ruku má strčenú v zadnom vrecku jej nohavíc, ona ho drží okolo pása. Sú mladí, ťarbaví, neohrabaní a šťastní. Dvaja tínedžeri ako vystrihnutí z televízneho seriálu, až ma to núti usmievať sa.

Pohľadom zachytím muža v strednom veku, ako vyvaľuje oči na krásnu dvadsiatku. Ona vyzerá ako neskrotená kobylka, sršiaca nenútenou životaschopnosťou. Má dokonalé, ako uhoľ čierne vlasy, ktoré jej siahajú až k pásu, bezchybnú, opálenú pleť, energický úsmev, energický nos, všetko energické, vyžaruje z nej sebadôvera a zmyselnosť, ktoré sú skôr podvedomé, než zámerné. Kráča vedľa muža, ktorý popri nej cupitá s otvorenými ústami. Ona si to vôbec neuvedomuje. Tak to v živote chodí.

Tiež som taká bola? uvažujem. Taká krásna, že som tým znižovala mužské IQ?

Asi áno. No veľa sa zmenilo.

Chlapi sa za mnou pozerajú, to je pravda. No nie sú to túžobné pohľady. Dá sa z nich vyčítať všetko, od zvedavosti po znechutenie. Neobviňujem ich. Sands sa na mne skutočne vyvŕšil, keď mi skaličil tvár.

Pravú stranu mám dokonalú a nedotknutú. Každému naháňa hrôzu ľavá. Jazva sa začína v línii vlasov kdesi uprostred čela, tiahne sa medzi obočím a potom sa prudko stáča doľava takmer v presnom deväťdesiatstupňovom uhle. Nemám ľavé obočie, nahradila ho jazva. Zvraštený švík prechádza cez sluchu a lenivým oblúkom sa skrúca po líci. Trhane smeruje k nosu, zasiahne takmer jeho koniec a opäť sa vracia späť, šikmo pretína ľavú nozdru, križuje bradu a schádza dolu krkom až ku kľúčnej kosti.

Mám ešte jednu jazvu, rovnú a dokonalú, presekávajúcu ľavé oko a končiacu sa v kútiku úst. Je novšia ako ostatné; prinútil ma urobiť si ju muž, ktorý zabil Annie, vpíjal sa pri tom pohľadom do mňa a prahol po pomste. Páčilo sa mu, že krvácam, videla som mu to na očiach, vnímala som jeho eufóriu. Zároveň to bola posledná vec, ktorú cítil, lebo som mu vystrelila mozog.

To sú jazvy, ktoré vidieť. Pod šatami sa však nachádzajú aj ďalšie, spôsobené čepeľou noža a špičkou horiacej cigary.

Za svoju tvár som sa veľmi dlho hanbila. Vlasmi som zakrývala to, čo mi spôsobil Joseph Sands. Lenže potom ma život pevne zovrel a môj postoj sa zmenil. Teraz ich nosím zviazané vo chvoste a vyzývam svet, aby sa pokojne prizeral.

To ostatné na mne nie je až také zlé. Som nízka, mám asi stopäťdesiat centimetrov. Moje prsia sú akurát do ruky, ako hovoril

Matt. Nie som chudá, no pekne tvarovaná. Nemám práve najmenší zadok, skôr kyprý. Matt ho zbožňoval. Keď som stála pred veľkým zrkadlom, padol na kolená, zovrel ho do dlaní, pozrel hore a hlasom ako Glum zo Stredozeme zašepkal: „Miláčik...“

Zriedka som sa ovládla a nekontrolovateľne som sa smiala.

Z tohto záhaľčivého snívania ma vytrhne Bonnie a potiahne ma za rukáv. Pozriem tam, kam ukazuje. „Chceš ísť do Claire?“

Prikývnem.

„Jasné, krpček.“ Claire je obchod pre matky s dcérami. Ponúka lacnú, no módnu bižutériu pre všetky vekové kategórie, parochne a príčesky, hrebene zdobené trblietavými flitrami.

Vojdeme dnu a uvidíme dievčinu okolo dvadsiatky. Pravdepodobne je to predavačka. Príde k nám s patentovaným úsmevom maloobchodníčky, pripravená poradiť a predať. Len čo na mňa pozrie, oči sa jej nápadne rozšíria. Úsmev ochabne a vzápätí celkom zmizne.

Nadvihnem obočie. „Máte problém?“

„Nie. Ja...“ uprene mi civie na jazvy, nervózna a zmätená. Až mi je jej ľúto. Zdá sa, že krása je pre ňu ako božstvo a moja tvár jej pripadá ako víťazstvo démona.

„Venujte sa ostatným zákazníkom, Barbara.“ Hlas znie ostro, účinkuje na ňu ako zaucho. Zdvihnem pohľad a dívam sa na ženu okolo štyridsiatky. Je krásna, ako len žena v tomto veku môže byť. Má tmavé vlasy pretkané striebristými prameňmi a tie najpozoruhodnejšie belasé oči, aké som kedy videla. „Barbara,“ zopakuje dôrazne.

Dvadsiatka sa spamätá, vyrazí zo seba iba: „Áno, madam,“ a utečie odo mňa tak rýchlo, ako len jej dokonale vypedikúrované nohy vládzu.

„Nevšímajte si ju, srdiečko,“ povie žena. „Tvári sa ako hviezda, ale keď sa prideľovalo IQ, stála v rade ako posledná.“ Má príjemný hlas, už-už otváram ústa, no odrazu si uvedomím, že sa neprihovára mne, ale Bonnie.

Pozriem na ňu a vidím, že Bonnie hádže po dvadsiatke nevraživé pohľady. Má ku mne silný ochranársky vzťah a vôbec jej to nepripadá smiešne. Reaguje na ženin hlas, otáča sa k nej a z úprimných očí sa dá jasne vyčítať, čo si myslí. Po chvíli sa zamračený výraz mení na nesmelý úsmev. Táto žena sa jej páči.

„Volám sa Judith a toto je môj malý obchod. S čím vám pomôžem, milé dámy?“

Tentoraz sa obráti na mňa. Dívam sa na ňu a necítim faloš. Jej dobrosrdečnosť je nenútená, absolútne skutočná. Ani neviem, prečo sa spytujem, no slová mi vyletia z úst, skôr ako ich stačím zastaviť. „Prečo nie ste znechutená ako ona, Judith?“

Judith ma počastuje bystrým pohľadom a slabo sa usmeje. „Zlatko, pred rokom som zvíťazila nad rakovinou. Podstúpila som dvojitú mastektómiu. Keď ma manžel prvý raz uvidel, ani nežmurkol, iba povedal, že ma miluje. Krása je len nadhodnotená komodita.“ Žmurkne. „Takže, čo to bude...?“

„Smoky,“ odpoviem. „Som Smoky Barrettová. A toto je Bonnie. Len sme sa tu chceli trochu poobzerať. A už ste nám pomohli viac ako dosť.“

„Tak si to u nás užite, a keby niečo, zavolajte ma.“

Posledný úsmev, slabé žmurknutie a kráča preč, vlečúc za sebou svoju dobrosrdečnosť ako rozprávkovú žiaru.

Trávime v obchode ďalších dvadsať minút a napĺňame nákupný košík čačkami. Polovicu z nich nikdy nevyužijeme, no poviem vám, je úžasne zábavné kupovať ich! Platíme u Judith, lúčime sa a odchádzame s bohatou korisťou. Zastaneme pred obchodom a ja sa pozriem na hodinky.

„Mali by sme sa vrátiť domov, zlatko. O hodinku-dve príde teta Callie.“

Bonnie sa usmeje, kývne hlavou a chytí ma za ruku. Vyjdeme z obchodu do dňa prežiareného kalifornským slnkom. Akoby sme vošli do pohľadnice. Myslím na Judith a pozerám na Bonnie. Nevšíma si to. Tvári sa bezstarostne ako dieťa.

Nasadím si slnečné okuliare a znova premýšľam: toto je úžasný deň. Najlepší za posledné obdobie. Možno je to dobré znamenie. Rozhodla som sa vyhnať duchov zo svojho domu. Život bude zasa o čosi krajší. Ubezpečujem sa, že konám správne.

Viem, že návrat do práce mi opäť pripomenie, ako tam vonku behajú predátori, násilníci, vrahovia a ešte horší. Kráčajú popri nás pod tou istou modrou oblohou, vyhrievajú sa v teple toho istého žltého slnka, vždy ostražití a pripravení, nalepia sa na nás a potom sa rozochvejú ako zlovestné ladičky.

Lenže v tejto chvíli je pre mňa slnko iba slnkom. Ako mi našepkáva hlas zo sna: sme ako polámané veci, no stále zachytávame svetlo.

3

Gauč v obývačke nás jemne, uvoľnene objíma. Je to starý, obdratý kus nábytku zo svetlobéžového mikrovlákna poznačený fľakmi minulosti. Škvrny od vína sa nedajú vyčistiť, machuľa od jedla je stará niekoľko rokov. Korisť z obchodného domu čaká v papierových taškách na konferenčnom stolíku, ktorému sa takisto nevyhlo nešetrné zaobchádzanie. Keď sme si ho s Mattom kúpili, orechové drevo sa lesklo, teraz je ošúchané a poškriabané.

Mala by som tie veci vymeniť, no nedokážem to. Ešte nie. Vždy mi úprimne, odovzdane a verne slúžili a ja stále nie som pripravená poslať ich do nábytkového neba.

„Miláčik, chcem s tebou o niečom hovoriť,“ vravím Bonnie.

Venuje mi všetku pozornosť. Cíti váhanie, rozpor v mojom vnútri. Pokračuj, naznačí mi pohľadom. Len pokojne.

To je ďalšia vec, ktorú, pevne verím, raz nadobro vyriešime. Bonnie ma príliš často povzbudzuje. Ja by som mala byť tá, kto jej dodáva silu, nie naopak.

„Chcem, aby sme sa pozhovárali o tvojom mlčaní.“

Jej pohľad sa zmení, porozumenie vystrieda znepokojenie.

Nie, odmietne ma, nechcem to rozoberať.

„Zlatko.“ Dotknem sa jej pleca. „Trápi ma to, chápeš? Konzultovala som to s viacerými lekármi. Tvrdia, že ak nezačneš čo najskôr rozprávať, stratíš tú schopnosť navždy. Vždy ťa budem ľúbiť, aj keby si neprehovorila jediné slovo. To však neznamená, že mi to nerobí starosti.“

Ruky si prekríži na prsiach. Vidím, že sa jej v duši odohráva zápas, no neviem ho definovať. Odrazu to pochopím.

„Snažíš sa prísť na to, ako mi niečo povedať?“ pýtam sa.

Prikývne.

Áno.

Uprene na mňa hľadí, sústredí sa. Ukáže si na ústa. Pokrčí plecami. Urobí to znova. Ukáže. Nadvihne plecia. Na okamih som z toho zmätená.

„Nevieš, prečo nehovoríš?“

Prikývne.

Áno.

Zdvihne prst. Naučila som sa, že to znamená ale alebo počkaj.

„Počúvam ťa.“

Ukáže na hlavu. Predstiera, že premýšľa.

Opäť mi to chvíľu trvá.

„Nevieš, prečo nehovoríš, ale rozmýšľaš o tom? Snažíš sa prísť na dôvod?“

Podľa úľavy na jej tvári je jasné, že som trafila klinec po hlavičke. Zasa je to na mne.

„Miláčik, nechceš pomoc? Môžem ti zohnať psychológa... “

Vyľakane vyskočí z gauča. Rukami šibrinkuje vo vzduchu.

V nijakom prípade, nie, nie!

Nepotrebujem iné vysvetlenie, všetko mi je hneď jasné.

„Dobre, dobre, nijaký psychológ.“ Dám si ruku na srdce. „Sľubujem.“

Toto je ďalší dôvod, prečo nenávidím človeka, ktorý zavraždil Bonninu matku, bez ohľadu na to, či je živý, alebo mŕtvy. Pracoval ako psychológ a Bonnie to vie. Videla, ako jej usmrtil mamu, a tým v nej navždy zabil dôveru v toto povolanie.

Vystriem ruku, ťahám ju k sebe, objímam. Robím to trápne a neohrabane, no nebráni sa.

„Prepáč mi, zlatíčko. Ja len... robím si o teba starosti. Ľúbim ťa. Mám strach, že už nikdy nebudeš rozprávať.“

Prstom mieri na seba a prikývne.

Aj ja, povie mi.

Ukáže na hlavu.

Ale pracujem na tom.

Vzdychnem si.

„Zatiaľ mi to stačí.“

Bonnie ma objíme, naznačí mi, že je to v poriadku, deň ešte nie je pokazený, vlastne sa nič nestalo. Opätovne ma ubezpečí.

Prijímam to. V tejto chvíli je šťastná. Nechaj ju tak.

„Pre dnešok na to kašli, čo povieš?“

Široko sa usmieva, horlivo prikyvuje.

Hej.

O päť minút zabudne na rozhovor a radostne sa prehŕňa v lacnej bižutérii.

Ja tak ľahko neviem zabudnúť. Som dospelá. Moje obavy nedokáže zahnať lak na nechty.

Niektoré veci som Bonnie o svojej dvojtýždňovej dovolenke nepovedala. Neklamala som, len som ich vynechala. Na to má rodič právo. Niečo nepovie, aby dieťa zostalo dieťaťom. Tak či tak raz vyrastie a celkom nevyhnutne ponesie na svojich pleciach bremeno dospelosti.

Existuje niekoľko možností, čo so svojím životom môžem urobiť, a mám dva týždne na to, aby som si všetko premyslela. Konečný termín, ktorý som si dala. Musím prijať rozhodnutie, nielen kvôli sebe, ale aj Bonnie. Obe potrebujeme stabilitu, istotu, rutinu.

Toto riešenie je odrazu naliehavé, lebo pred desiatimi dňami ma predvolali do kancelárie zástupcu riaditeľa.

Zástupcu Jonesa poznám, odkedy som nastúpila do FBI. Bol mojím prvým učiteľom a kariérnym poradcom. Teraz mi šéfuje. Svoju súčasnú pozíciu nezískal vďaka politike, ale postupne sa do nej prepracoval ako výnimočný agent. To znamená, že je skutočný profík, nie iba panák v obleku. Vážim si ho.

Kancelária zástupcu riaditeľa Jonesa je strohá a nemá okná. Mohol si vybrať rohovú miestnosť s úžasným výhľadom na mesto, no keď som sa ho na to raz opýtala, odpovedal v tom zmysle, že „dobrý šéf by aj tak nemal tráviť priveľa času v kancelárii“.

Sedel za stolom, mohutným, staromódnym prežitkom zo sivého kovu, ktorému je verný, odkedy som ho spoznala. Obaja sa držia hesla Nehas, čo ťa nepáli. Pracovnú dosku mal ako zvyčajne zahádzanú haldami šanónov a papierov. Mosadzná plaketa v ošúchanom drevenom stojane oznamovala návštevníkom jeho meno a postavenie. Steny nekrášlili diplomy či certifikáty, hoci viem, že má množstvo ocenení, ktoré by si tu mohol vystaviť.

„Sadnite si,“ povedal a rukou ukázal na dve kožené kreslá.

Zástupca riaditeľa Jones má niečo po päťdesiatke. V FBI pracuje od roku 1997. Začínal práve tu v Kalifornii a pomaly stúpal po kariérnom rebríčku. Dvakrát sa oženil, dvakrát rozviedol. Je to pekný chlap, tvrdý, akoby vytesaný z kameňa. Občas sa správa stroho, nevrlo a neľútostne, no je to fantastický vyšetrovateľ. Vlastne som mala veľké šťastie, že som sa hneď na začiatku dostala pod jeho velenie.

„Čo sa robí, pane?“ spýtala som sa.

Odpovedal po chvíli.

„Smoky, dobre viete, že taktnosť nie je moja silná stránka, takže budem hovoriť na rovinu. Vedenie agentúry vám ponúka učiteľské miesto v Quanticu, ak máte záujem. Nemusíte ho prijať, no mojou povinnosťou je informovať vás o tejto možnosti.“

Bola som ohromená. Nasledovala logická otázka:

„Prečo?“

„Lebo ste najlepšia.“

Z jeho správania som vycítila, že je za tým niečo viac.

„Ale?“

Vzdychol si. „Nijaké ale. Ste najlepšia. Ste kvalifikovaná a to miesto si zaslúžite viac než ktokoľvek iný.“

„A teda?“

„Niektorí tam hore vrátane riaditeľa sú presvedčení, že vám to dlhujeme.“

„Dlhujete?“

„Za to, čo ste nám dali, Smoky.“ Hovoril tichým hlasom. „Dali ste tomuto úradu vlastnú rodinu.“ Dotkol sa líca. Dodnes netuším, či to bolo podvedomé gesto, alebo mi chcel pripomenúť moje jazvy. „Pre prácu ste si toho veľa preskákali.“

„Takže čo?“ vychrlila som naštvane. „Ľutujú ma? Alebo sa boja, že mi z toho rupne v debne?“

Uškrnul sa, čo ma prekvapilo. „Za normálnych okolností by som s týmto spôsobom uvažovania celkom súhlasil. Ale nie je to tak. Osobne som hovoril s riaditeľom a vyjadril sa jasne: toto nie je politický úplatok, ale odmena.“ Skúmavo sa na mňa zahľadel. „Stretli ste sa niekedy s riaditeľom Rathbunom?“

„Raz. Zdalo sa mi, že sa s ničím zbytočne nebabre.“

„Presne tak. Je tvrdý a čestný – aspoň tak, nakoľko mu to funkcia dovoľuje – a vždy hovorí priamo. Myslí si, že ste na tú prácu ako stvorená. S tým súvisí aj zvýšenie platu, väčšia stabilita pre Bonnie a aj to, že by ste sa dostali ďalej od palebnej línie.“ Odmlka. „Potvrdil mi, že toto je to najlepšie, čo vám úrad môže ponúknuť.“

„Vôbec nechápem, čo to znamená.“

„Boli časy, keď o vás uvažovali ako o kandidátke na miesto zástupcu riaditeľa – čiže na moje.“

„Áno, viem.“

„Takú možnosť už nikdy nedostanete.“

Pohoršilo ma to.

„Prečo? Lebo ma na krátky čas vyviedlo z miery, že som stratila Matta a Alexu?“

„Nie, nie, nič také. To je príliš komplikované. Myslite trochu povrchnejšie.“

Pokúsila som sa a o chvíľu ma osvietilo. Na jednej strane som tomu nemohla uveriť. Na druhej strane som vedela, že je za tým – skrátka, úrad.

„Kvôli mojej tvári, však? Otázka imidžu.“

V tej chvíli sa mu v očiach rozhorel oheň bolesti a hnevu. Vzápätí ho zatienilo vyčerpanie.

„Vravel som vám, že riaditeľ hovorí veci na rovinu. Pochopte, Smoky, žijeme v časoch, ktorým vládnu médiá. V tom, že vediete svoju jednotku a vyzeráte, ako vyzeráte, samozrejme, nie je nijaký problém.“ Pery skrivil do ironického úsmevu. „No nadriadení sa očividne zhodli, že šéfovať nemôžete. Jazvy sú romantické, keď ste lovec, zlé, ak máte ambíciu stať sa riaditeľom alebo zástupcom. Je to sprostý predsudok, aj on si to myslí, ale takto to jednoducho je.“

Pátrala som vo svojom vnútri po rozhorčení, prirodzene som ho očakávala, no namiesto neho som cítila len obrovskú prázdnotu. Zmohla som sa len na lakonickú ľahostajnosť.

Bolo obdobie, keď som túžila stať sa agentkou. S Mattom sme o tom často hovorili, dokonca sme to plánovali. To, že budem postupovať po kariérnom rebríčku, sme brali ako samozrejmosť. Lenže všetko sa zmenilo.

Sčasti to súviselo s pragmatizmom. Osobné pocity museli ísť bokom, vyššia moc mala svojím spôsobom pravdu. Prestala som vyhovovať ako administratívna tvár FBI, bola som užitočná iba ako vojačka, poznamenaná a zjazvená. Dosť dobrá, aby som učila iných. Prešedivená veteránka. Pózovanie s prezidentom pred fotoaparátmi? Nikdy viac.

Druhá strana ponúkala možnosti. Učiť v Quanticu sa pokladalo za protekčné miesto, po ktorom mnohí bažili. Išlo ruka v ruke s lepším platovým zaradením, pravidelným pracovným časom a oveľa nižšími dávkami stresu. Študenti na učiteľov nestrieľajú. Nevlámu sa im do domu. Nevraždia im rodiny.

Toto všetko sa mi preženie mysľou v jedinej sekunde.

„Koľko času mám na rozmyslenie?“ spýtala som sa.

„Štyri týždne. Ak to prijmete, dostanete kopec času na presun. Šesť aj viac mesiacov.“

Štyri týždne, pomyslela som si. Mnoho času a vlastne žiadny.

„Čo by som podľa vás mala urobiť, pane?“

Môj učiteľ pochopil, na čo narážam.

„Smoky, ste najlepší agent, s akým som kedy pracoval. Len ťažko vás dokážem nahradiť. Mali by ste však urobiť to, čo je najlepšie pre vás.“

Dívam sa na Bonnie. Sústredene hľadí na kreslenú rozprávku. Myslím na dnešok, na príjemné ráno, chutné raňajky, grganie a nákupy.

Čo je pre mňa najlepšie? Čo je najlepšie pre Bonnie? Mala by som sa jej spýtať?

Áno, mala. No nie teraz.

Zatiaľ sa budem držať pôvodného plánu. Zbaliť a vyhodiť Mattove a Alexine veci. Odišli, no nezabudneme na nich.

Potom uvidíme.

Viem, že sa musím rozhodnúť, no necítim sa pod tlakom. Mám možnosti. Možnosti znamenajú budúcnosť. Budúcnosť tu, budúcnosť v Quanticu, to všetko je pohyb dopredu a pohyb je život. Všetko vyzerá oveľa lepšie než pred šiestimi mesiacmi.

Človek si to opakuje dennodenne. No urobiť je ťažšie ako povedať. Za ľahostajnosťou sa skrýva čosi temné a desivé, cerí neľútostné tesákové tesáky.

Slovo tesákové neexistuje, hreším sa s opovrhnutím.

Toto všetko si vytesňujem z mysle (alebo sa aspoň pokúšam) a pritláčam sa k Bonnie, aby sa sobota opäť stala sobotou.

„Kreslené rozprávky sú super, však, zlatko?“

Bonnie pritaká, no pohľad ani na okamih neodtŕha od telky.

Áno, prikývne. Sú.

Vôbec nie sú tesákové.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

PRVÁ KNIHA Dolu v kaluži

1

2

3

Sárin príbeh Prvá časť

Sárin príbeh Druhá časť

DRUHÁ KNIHA Požierači detí

Sárin príbeh Tretia časť

Sárin príbeh Štvrtá časť

Sárin príbeh Skutočný koniec

Na záver Veci, ktoré žiaria