Text © Bea Bazalová 2009

Jacket design © Viera Fabianová 2009

Slovak edition © 2009, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 66. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2530-5

Návrat

Luckina napätá tvárička odrážala toľko lásky, až ju to zabolelo. Chcela jej povedať, že ju tiež ľúbi a nech sa nebojí. Ale hlas ju zrádzal. Zmenila sa na malú morskú vílu, ktorá sa ponára do priezračne smaragdových vĺn. Tíško klesala na dno a odrazu bola šťastná. Telo mala ľahučké, rozplývalo sa v objatí vody, prenikala do nej, stávala sa jej súčasťou. Bola vodou! Vnorila sa do pokoja.

Zuzi, nevyslovené slová sa zadrhli na ceste medzi myšlienkou a hlasivkami. Hladkanie po ruke a utešujúce slová z úst staršej dcéry ju nenechávali na pochybách, že to zvládne. Zvládne dlhú cestu autom, ktorá ich čaká. Dostanú sa ta. Už čoskoro. Uškrnula sa. Pootočila hlavou. V televízii dávajú dokumentárny film. No jasné. Lucka vždy preladí na dvojku.

„Prepni to!“ prikázala, ale z úst jej vyšla len nezrozumiteľná zmes chrapľavých pazvukov. Pripadalo jej to náramne smiešne, chichotala sa, nemohla to zastaviť. Odrazu vedela, že sa jej to sníva. No jasné! Je to len sen. Lucka, Zuzka a ona. Zavreté v aute, obklopené blikajúcimi obrazovkami, zamotané v zložitosti dôležitých viet, ktoré v konečnom dôsledku nedávali zmysel. Ráno vstávaš do práce, moja milá, tak poďme spať! prikázala si a poslušne sklopila viečka. Napodiv, nebolo to vôbec ťažké. Do spánku vkĺzla ako do bezpečia starej flanelovej košele.

„Mami,“ šepkala bezhlasne a slzy jej zalievali tvár. Mala pocit, že sa dusí. Nemôžem dýchať, dusím sa! kričal jej mozog, ale nikto ju nepočúval. V hrdle ju tlačilo, dráždilo, bránilo dýchať. Chcela sa vyslobodiť, odstrániť prekážku. Silné ruky jej zovreli ramená. Mama na niekoho s plačom naliehala: „Vyberte jej to už, prosím vás!“

„Hneď to bude. Ešte pár sekúnd a bude dýchať sama...“

Bolesť. Prudký chrapľavý nádych. Bolesť. Bolesť. Tma!

Do podvedomia jej prenikal tlmený zvuk hlasov a akési štrnganie. Ticho ležala a pokúšala sa zorientovať, lenže hlavu mala akúsi prázdnu, akoby jej v nej niekto dôkladne pozametal. Pomaly otvárala viečka a vzápätí ich prudko zavrela. Mala pocit, že jej ostré svetlo vypálilo do zreničiek dieru. Pootočila hlavou – nepomohlo to. Zdalo sa jej, že sa jej lebka rozletela na tisíc kúskov. Zastonala.

Odrazu sa bála pohnúť, bála sa otvoriť oči. Zväzoval ju neskutočný zmätok a strach. Ležala úplne stuhnutá, len pulz sa jej prudko rozbehol, až kým ju nevyslobodilo pozvoľné doznievanie bolesti.

Snažila sa potlačiť paniku. Pomaly, len pomaly, nič sa nedeje. Postupne uvoľňovala napnuté telo, predýchavala, nútila sa sledovať plynutie vzduchu do pľúc. Nádych, výdych, nádych, výdych... Registrovala, ako si kvapka potu razí cestičku z čela pomedzi korienky vlasov po temene hlavy. Pošteklilo ju to, mierne pohla rukou, no hneď to vzdala.

Čo sa so mnou deje? Kde som? uvažovala vydesená na smrť. Mozog zachytával zmätené signály, ale márne sa ich pokúšal zatriediť a identifikovať.

Začula vrznutie dverí a tlmený rozhovor. Ani sa nepohla, spomienka na bolesť bola príliš čerstvá.

„Nehýbe sa. Ale pred chvíľou mi to signalizovalo...“ hovoril ženský hlas.

„Možno kŕč,“ odvetil hrubší, mužský.

„Naozaj som si myslela, že sa prebrala.“

„Berieš to príliš osobne.“

Tie hlasy hovoria o mne, pochopila. To ja sa mám prebrať. Pohla prstami.

„Aha, hýbe sa, ja som to vedela,“ zapišťala žena nadšene. „Hanka, Hani, počuješ ma?“

Pocítila zovretie ruky. Zamrvila prstami.

„Je hore, počuje ma. Stisla mi ruku.“

„Pani Foltánová, počujete ma? Pozrite sa na mňa. Pani Foltánová,“ naliehal muž.

Aká Foltánová? Komu sa to prihovárajú? Zovrela dlaň vo svojej ruke a odhodlala sa na druhý pokus. Veľmi pozvoľna, milimeter po milimetri otvárala oči. Svetlo ju prinútilo mihať viečkami, oslepovalo ju ako slnko na rovné poludnie, keď ležala na deke a cítila vôňu čerstvo pokosenej trávy. Kde? Kedy to bolo? Nevedela si spomenúť.

Po chvíli sa jej podarilo zaostriť zrak na dvoch ľudí, čo sa nad ňu nakláňali. Pohľadom narazila na skúmavé čokoládovohnedé oči na tvári mladého muža. Jeho obraz sa chvíľami ocital v hmle, chvíľami sa rozdvojoval.

Milo sa jej prihovoril: „Vitajte späť, pani Foltánová.“

„Kde som?“ vlastný chrapľavý hlas ju vyplašil. Mozog jej poslal odpoveď skôr, ako vyšla z mužových úst.

„Ste v nemocnici. Mali ste nehodu.“

Nehodu. Pomaličky pátrala zrakom ďalej. Pri posteli uvidela ženskú tvár. Usmievala sa od ucha k uchu. Vrátila jej úsmev. Automaticky.

„Hanka, ako sa cítiš?“

„Ja... neviem. Bolí ma hlava,“ siahla si na ňu, zacítila drsnú látku. Zvraštila čelo.

„Čo...“

„Pokojne, nebojte sa, máte obviazanú hlavu. Zranili ste si ju pri nehode,“ chlácholil ju muž.

„Nehoda?“ to slovo v nej zarezonovalo už druhý raz. „Aká nehoda?“

Pohľad ženy, ktorú vyhľadala očami, uhol. Nič nechápala. Nepokojne sa zamrvila, ale hneď to oľutovala. Srkla od bolesti, ktorá sa jej v mihu rozprskla od zátylku do celej hlavy. Útrpne čakala, kým ustane.

„Vydržte chvíľu, hneď vám dáme niečo proti bolesti. Ja som doktor Hanuska, váš ošetrujúci lekár, momentík,“ povedal muž a bez výstrahy jej posvietil do oboch očí, musela pohnúť rukami, potom nohami.

Po krátkej sérii vyšetrení, kedy sa cítila ako drevená marioneta bez vlastnej vôle, lekár sucho skonštatoval: „Budete v poriadku. Reflexy sú dobré, bolesť časom ustúpi, aj oči si navyknú na svetlo.“

Jeho slová ju trochu upokojili, usilovala sa sústrediť.

„Teraz vám položím zopár otázok, nebojte sa, nebudem vás dlho trápiť. Môžem?“

Prikývla.

„Tak poďme na to! Ako sa voláte?“

„Predsa Hana Sabová,“ nechápala.

„Dobre. Koľko máte rokov?“

„Štyridsať.“

„Vaše povolanie?“

„Učiteľka.“

„Máte deti?“

„Áno, dve dcéry.“

Hane neunikol lekárov bleskový pohľad na sestričku. Pristúpila bližšie k posteli a opýtala sa: „Hanka, vieš, kto som?“

„Nie, mala by som?“

„Jasné, zoznámili sme sa v nemocnici, nepamätáš?“

Zaostrovala na šikmé zelené oči, ostrý noštek a vrabčie hniezdo ryšavých vlasov. Strašne si chcela spomenúť, ale pamäť vzdorovala.

„Prepáčte, naozaj neviem... “ šepla ospravedlňujúco.

„Nevadí, veď si spomenieš.“

„To nič, len buďte pokojná. Amnézia je pri vašom type úrazu úplne normálna. Postupne sa vám pamäť vráti a všetko bude ako predtým,“ utešoval ju lekár. „Oddychujte a nemyslite na nič. Hlavne, že ste sa prebrali, teraz musíte byť len trpezlivá.“ Potľapkal ju po pleci a odišiel.

Hana bola zmätená. Je v nemocnici, mala nehodu. Akú nehodu? Kedy? A čo deti? Premkla ju hrôza.

„Kde sú moje dievčatká? Sú v poriadku?“ obrátila sa na sestričku.

„Áno, sú doma.“

„Aj Peter?“

„Peter?“ zarazila sa. „Áno, asi áno. Určite. Hanka... Vieš čo? Teraz ti prinesiem niečo proti bolesti a potom budeš pekne oddychovať,“ jemne si vymanila ruku.

Keď sestra odišla, pokúšala sa, bez toho, aby pohla hlavou, pohľadom obsiahnuť malú miestnosť zaplnenú charakteristickým nemocničným pachom. Sklom všade naokolo prenikalo neónové svetlo, ďalšie na ňu žmurkalo zo sterilne bieleho stropu. Na stene pri dverách bolo malé umývadlo. Kútikom oka zachytila prístroje, čo stáli pri jej hlave, zaregistrovala reprodukované pípanie pulzu srdca, sprava na ňu zeleno žmurkali zvedavé monitory. Vlastné ruky, nehybne položené na vyžehlenej prikrývke, jej pripadali cudzie, akoby jej nepatrili. Z jednej viedla hadička. Infúzia, domyslela si.

Čo ak som ochrnutá? zahryzla sa jej do mozgu ďalšia dotieravá myšlienka. Teraz sama zodvihla ruky, spokojne sa uškrnula, lebo sa zavlnila aj prikrývka na nohách, keď nimi pohla. Hlavu držala strnulo na vankúši, bolesť, ktorú si jej pohybom vyvolala, bola ešte príliš čerstvá. Zo zákutí dezorientovaného mozgu sa vynárali nové a nové otázky.

Akú mala nehodu? Aký je vlastne deň? Ako dlho bola v bezvedomí? A prečo, preboha, nespoznáva sestričku, ktorá tvrdí, že sa poznajú?

Znovu vrzli dvere, nato sa v jej zornom poli zjavila sestričkina drobná myšacia tvár. Podala jej liek a pohár vody. Poslušne prehltla dve malé tabletky, zapila ich a tvár zvraštila od bolesti v hrdle.

„Mrzí ma, že vás nepoznám,“ hlesla. Stále si nezvykla na svoj zmenený hlas.

„To nič, počula si doktora. Bude sa to zlepšovať. Musíš tomu veriť! A hlavne, pokojne mi tykaj, je zvláštne, že mi odrazu vykáš,“ zasmiala sa.

„Tak dobre, ale... Ja vlastne neviem, ako sa voláš.“

„Och, ja som Irena, prepáč.“

Hana sa uškrnula: „Dobre. Prosím ťa, povedz mi, čo sa stalo.“

„Viem len, že si vrazila do stromu, nič viac.“

„Ako vrazila? Nerozumiem.“

„Havarovala si. A už sa netráp. Tvoji ti povedia určite viac. Je noc, musíš oddychovať, dnes si toho mala dosť. Odkedy si sa prebrala, strážime ťa s mladým, teda, s doktorom, ako levy. Celé oddelenie ťa chce vidieť, ty Šípková Ruženka.“

„Povedz mi aspoň, koľko je hodín.“

„Je noc, bude pol dvanástej.“

„Ako dlho som bola mimo?“

„Necelé dva týždne. Žiadne dramatické kómy, neboj! Udržiavali sme ťa v umelom spánku, aby sa ti telíčko pekne hojilo, nech nemáš priveľké bolesti. Až ráno sme ťa začali pomaličky preberať.“

„Ako? S kým som havarovala? Kde?“ Tá neistota bola neznesiteľná.

Sestrička náhle uhla pohľadom: „Nateraz stačilo. Budeš pekne spinkať, ja už musím ísť. Všetko má svoj čas.“

Stisla jej dlaň a rázne opustila miestnosť. Nedala jej šancu pýtať sa ďalej.

Hane sa vôbec nepozdávalo, že sa nedozvedela odpovede na svoje otázky. Usilovala sa spomenúť si, ale žiadnu nehodu z pamäti nevylovila. Havária! Peter je opatrný vodič, hoci v poslednom čase... Prikradli sa k nej spomienky spojené s jeho neskorými príchodmi domov, keď z jeho dychu cítila alkoholové výpary a šaty nasiaknuté cigaretovým dymom ju privádzali do šialenstva.

Zmocnil sa jej obrovský smútok za dievčatmi. Bála sa, či sa o ne manžel postará. V poslednom čase bol viac v krčme ako doma, ktovie, kde je teraz. No hádam by ich nenechal samy?! Určite sa o ňu boja, ešte nevedia, že sa prebrala.

Trápila sa, ale o chvíľu sa jej zatvárali oči. Istotne mi dali niečo na spanie, prebleslo jej mysľou.

Keď sa prebudila, bola presvedčená, že spala len niekoľko minút. Pamätajúc na nočné nápory bolesti, len pomaly otvárala oči, pod ktoré sa jej zakrádalo svetlo skorého rána. Lampa nad posteľou nesvietila, zrakom zablúdila na priehľadnú stenu. Obrazovky! Všade naokolo samé obrazovky. Za sklom sa pokojne prechádzali ženy v bielom. Mučivo pomaly, opatrne otočila hlavou na druhú stranu. Množstvo prístrojov ako v nejakom laboratóriu.

Spoza dverí k nej prenikalo cinkanie a tlmené hlasy. Začula zvuk rozbíjajúceho sa skla, vzrušený šepot, hneď nato smiech. Sklo, trieštenie skla! Myseľ vyslala poplašný signál. V snahe vyplaviť prchavú spomienku zvraštila čelo. Nedarilo sa jej.

Rozmýšľala, či má ešte službu sestrička zo včerajška. Irena, usmiala sa, spokojná, že si spomenula. Dvere sa pomaly otvorili a akoby ju bola privolala, dnu nakukla jej zvedavá drobná tvár.

„Ahoj, už si hore? Ako si sa vyspinkala?“ spýtala sa milo. Žiarila energiou, akoby ani nebola po nočnej.

„Dobre, ale už stačilo. Predspala som si na niekoľko nocí vopred,“ uškrnula sa.

„Veru. Ale hlavne, že si sa nám prebrala, Ruženka,“ povedala sestrička a prisadla si k nej na peľasť.

„Irenka, aký úraz som to mala? Je moja rodina v poriadku?“ zopakovala otázku, ktorá ju najväčšmi zožierala.

„Všetci sú doma a majú sa dobre. Veď tu boli každý deň. A prídu aj dnes. Určite, neboj sa!“

„Tak ma už netráp a povedz mi, čo sa stalo, prosím ťa.“

„Hani, dnes príde primár. Budem úprimná,“ zvážnela. „Ja fakticky neviem, čo ti môžem povedať a čo nie. Možno bude lepšie, ak si spomenieš sama. Mohla by som narobiť viac škody ako osohu. Okrem toho, o tom, čo predchádzalo havárii, vieš len ty.“

„Tak mi pomôž rozpamätať sa!“

„Čo si pamätáš ako posledné?“

„Ani neviem. Myslím, že som bola doma, Peter bol zasa preč. Stále je preč. Telefonovala som so Soňou. Volala ma na dámsku jazdu. Ani neviem, či som išla...“

„Podľa toho, čo si mi rozprávala, si ta išla. Boli ste na diskotéke, pamätáš?“

„Bože, niečo sa mi marí. Tancovali sme. Bola tam aj Katka!“ vykríkla.

„No vidíš, veď ty si spomenieš. Len netlač na pílu, nechaj všetko plynúť. Tvoj organizmus sa bráni nepríjemným spomienkam. Uvidíš, všetko sa ti vybaví, keď príde ten správny čas.“

„Kde som havarovala?“ nevzdávala sa.

Sestrička vstala: „U vás na námestí. Fakt už musím ísť, striedame sa v službe, doma ma čaká malá a o pár minút bude vizita.“

„Vedia moji, že som sa prebrala?“

„Ešte nie, ale skôr ako pôjdem domov, určite im zavolám.“

„Sľubuješ?“

„Sľubujem. Tak sa drž!“

„Ahoj. Ozaj a... Nemôžem tu mať mobil?“

„Tak to teda viem úplne presne. Nemôžeš. Je tu kopa prístrojov.“

„Všimla som si,“ smutne ju odprevádzala pohľadom. Závidela mladej žene slobodu, zdravie, možnosť ísť za svojimi blízkymi.

„Čauko, zajtra prídem,“ sestrička jej poslala vzdušný bozk a rýchlo vykĺzla von.

Hana si vzdychla. Nikto jej nič nepovie. Čo sa mohlo stať? Celú svoju pozornosť sústredila na posledný zážitok, ktorý si pamätala. Diskotéka. Pili šampanské, tancovali. Veľa sa smiali. Uškrnula sa. Cestou domov snežilo. Sneh. Privrela oči, aby spomienku privolala späť. Stierače. Sedí v aute, stierače intenzívne likvidujú návaly snehu. V aute je príjemne. Pocítila nečakané vzrušenie. Auto, sneh, stierače, hudba, hudba, hudba... Potom, čo bolo potom? Koncentruje sa, až ju zasa rozbolela hlava. Zbytočne.

Nemocnica ožíva, zvuky spoza dvier zosilneli, rušia ju, nedokáže sa sústrediť. Prečo? Prečo si neviem spomenúť? Pomaličky v nej narastá zlosť na mozog, ktorý ju zradil, nechce spolupracovať, nechce vysielať tie správne signály, ktoré by zahnali neistotu, oslobodili by ju od napätia a obáv.

Čo ak si nespomeniem? Čo ak sa budem musieť učiť všetko odznova?

Zatvorila oči a začala si chaoticky opakovať násobilku, rekapitulovala, kde študovala, kedy sa vydávala, kde pracuje. Všetky údaje softvér mysle poslušne vysielal na obrazovku privretých viečok, až do okamihu, keď sedela v aute, snežilo, hudba...

Dominik! Bez výstrahy sa jej vybavilo meno a vzápätí aj obraz milovanej osoby, ako keď odborník opraví zrniacu sa obrazovku televízora, na ktorej sa po chvíli napätia zjaví jasný farebný výjav. Dominik! V podbrušku pocítila napätie, srdce sa rozbúchalo vzrušením. Áno, po diskotéke sa zoznámila s Dominikom. Ale čo Peter, jej manžel? Spomienka nedávala zmysel.

Vyrušilo ju otváranie dverí a hlasné optimistické zvolanie: „Dobré ránko, pani Foltánová!“

Opäť to nič nehovoriace meno, znova niekoľko sekúnd omeškania, kým si uvedomila, že sa prihovárajú jej. Čo jej uniká? Čo sa to s ňou vlastne deje?

Musím sa dozvedieť, čo sa stalo! Hana odhodlane hľadela na procesiu v bielych plášťoch, ktorá sa ako lavína valila k jej posteli.

„Tak ako? Vitajte medzi nami,“ bodro ju oslovil starší lekár na jej čele. Pripomínal dvojníka Mariána Labudu, ale ani komicky malá okrúhla postava nenarušila autoritu, ktorá z muža vyžarovala. Ostatní vyzerali popri ňom ako štatisti.

„Dobré ráno,“ odvetila mechanicky. S napätím vyčkávala na nové informácie, pripravená vstrebať ich a spracovať.

Sadol si na kraj postele, Hana cítila, ako sa lôžko pod jeho váhou prehlo.

„Tak ako sa máme? Bolí vás niečo?“ za familiárnym tónom vycítila dobre skrývanú obavu, neistotu, ktorá sa odzrkadľovala v skúmavých očiach, hoci na perách mu pohrával široký úsmev.

„Bolí ma hlava,“ vzdychla Hana.

„To je pochopiteľné,“ usmial sa lekár. „Pri nehode ste si ju udreli, ale my vám ju tu dáme pekne do poriadku.“

Vstrebávala jeho utešujúce slová.

„S kým som cestovala?“

„S nikým. Šoférovali ste sama,“ odvetil. „Bolí vás ešte niečo?“

„Teraz nie. Prosím vás, povedzte mi už konečne, čo sa stalo. Veď ja vôbec nemám vodičský, tak ako...“

„Papiere máte, nebojte sa. My vyliečime vaše telo a dušičku vylieči čas. Spomeniete si, sľubujem vám,“ sprisahanecky na ňu žmurkol.

Sklonil sa k posteli, prehmatával jej lebku, pred očami jej šibrinkoval akousi paličkou, svetielko na konci musela sledovať očami. Čarovný prútik Harryho Pottera, napadlo jej nezmyselne.

„Pripravte sa, dnes pôjdete na vychádzku, sestrička vás odvezie na röntgen a cétečko, odoberieme vám aj trošku krvičky,“ znova použil jednu zo svojich očividne obľúbených zdrobnenín.

Obraz lekára sa jej pomaly rozplýval pred očami, cítila, že nedokáže zaostriť. Zaklipkala viečkami.

„Nevidím vás dobre,“ povedala vyľakane.

„Ako som povedal, pri nehode ste si udreli hlavu. Máte tam hematóm, takže oči ešte neposlúchajú tak, ako by mali. Vyčkáme zopár dní, zvyčajne sa to napraví samo. Ak nie, my vám to operačne upravíme, musíte byť len trpezlivá,“ počula už po niekoľký raz.

„A tie bolesti hlavy?“

„Céte nám ukáže viac. Zatiaľ budeme bojovať proti tej potvorke bolesti medikamentózne. O niekoľko dní budete čiperná ako rybička, uvidíte. Od tejto chvíle sa to bude už len zlepšovať.“

Bol veľmi presvedčivý, Hana mu uverila každé slovo. Upokojila sa.

„Kedy môžu za mnou prísť?“ spýtala sa nesmelo.

„Aha ju, sotva sa prebrala a už myslí na návštevy,“ zašomral lekár, ale prísne slová odľahčil úsmevom. „Návštevy sú popoludní, ale len hodinku! Musíme si vás šetriť, nechceme, aby sa nám sem dostala nejaká infekcia. Ale tie vaše dievčatá sú tu každý deň, ony už vedia čo a ako.“

Vstal. „Tak a teraz oddychovať!“ zavelil. „Je to rozkaz. Dnes toho máte pred sebou veľa, musíte si šetriť sily.“

Suita odpochodovala ku dverám, jedna zo sestričiek ešte ponaprávala hadičky, ktoré viedli nielen z ruky, ale aj z miesta kdesi pod kľúčnou kosťou. Mala tušenie, že ich má napojené aj na iných častiach tela. Sestrička sa na ňu usmiala a bez slova odišla za ostatnými. Nechala ju napospas vlastným myšlienkam.

Musím si spomenúť! Hana využila chvíľu samoty a privrela oči, aby privolala späť to posledné, na čo si pamätala. Bolo to zoznámenie s Dominikom. Pracoval ako taxikár a v osudnú noc ich viezol z diskotéky. Podnikavú Soňu, jej muž Vojto bol vtedy na služobnej ceste, a odmeranú Katku. Jej manžel kamionista bol na jednej z nespočetného množstva jázd. Priateľky z detstva to poriadne roztočili a Hane sa podarilo aspoň na istý čas odpútať od problémov s manželom.

Cestou domov zašli na kapurkovú na benzínku, odtiaľ ich viezol domov ten istý taxikár. Hane sa vybavili podrobnosti noci, ktorá zmenila jej život, Dominik, Katka, Peter, mama, Klaudia, dievčatá... Známe tváre defilovali za zatvorenými bránami viečok, zaberali účinnejšie než počítanie ovečiek. Zmučené telo si vyžiadalo svoju daň, prúd myšlienok a spomienok na blízkych ju vtiahol do tvrdého hojivého spánku.

Zvyšok dopoludnia patril vyšetreniam, odberom, ani nemala kedy rozmýšľať. Nebyť zranení, cítila by sa ako princezná z rozprávky, toľko pozornosti jej venovali.

Sestry nezabudli na hygienu, pýtali sa, ako sa cíti, priniesli jej ľahký obed. Bola prekvapená, koľko toho cez svoje ubolené hrdlo dostala.

Popoludní poriadne znervóznela, podchvíľou sledovala presklené dvere. Nevedela sa dočkať návštevných hodín. Konečne prišli a nazreli dnu. Odo dverí skúmavo sledovali matkinu tvár, akoby sa báli, či ich spozná. Pomaly, váhavo pristupovali bližšie, Lucka si hrýzla spodnú peru, Zuzka pátrala v jej očiach, čakala na záblesk poznania. Hana sa usmiala. Na dcérkinej tvári sa zjavila úľava, prekvapivo sa rozplakala. Dievčatá sa na ňu vrhli, sterilný priestor izby ožil ich pestrými šatami, obyčajná nemocničná posteľ sa zmenila na miesto plné smiechu, sĺz, objatí a radosti. Bozkávali ju na tvár, drvili objatiami, nemohla zadržať ston.

Rozprávali jedna cez druhú: „Ahoj, mamuľka!“

„Tak strašne sme sa o teba báli.“

„Bolká ťa niečo?“

Nestačila odpovedať.

„Mami, vieš, kto som?“ vydesila ju Lucka.

„Pravdaže, moja. Ty si moja malá zlatučká Lucinka. Ako by som vás nespoznala, neblázni!“

„Mami, keď ty si tak dlho spala,“ nedala sa malá.

„A keby si videla to auto! To musel byť brutál. Totálna kopa plechu,“ Zuzka márne premáhala plač, slzy úľavy sa z nej valili potokom.

„Neplač, moja, som tu. Už vám nikdy neutečiem na celé týždne do spánku. Sľubujem,“ zľahčovala situáciu.

„Maminka,“ opäť sa na ňu vrhli.

„Sadnite si ku mne, vraj máme len hodinu. Povedzte mi, ako sa máte, čo robíte.“

Dievčatá si vymenili pohľady, ten Zuzkin akoby signalizoval sestre, aby si dávala pozor na to, čo povie.

Začali neutrálne: „Máme sa dobre, teraz býva u nás aj babička. Chodila sem s nami každý deň, ale dnes musela ísť k lekárovi.“

„Prečo? Ochorela? A kde je ocko?“

„Nie, ona... Veľmi sa o teba bála. Má niečo so srdcom a berie lieky,“ druhú časť otázky obe dievčatá ignorovali.

Hany sa zmocnili výčitky: „To kvôli mne?“

„Nie. Vlastne, trošku. Ale, mami, veď vieš, že mala problémy už predtým.“

„Bože! Čo ste museli všetci prežívať. A čo ocko? Prečo býva u nás babka?“

Len čo to vyslovila, mala nejasný pocit, že jej čosi uniká. Nejaké súvislosti, ktoré si momentálne nevie vybaviť. Len intuícia jej našepkávala, že existujú dôležité informácie, ktoré má zatiaľ zastreté.

„Ocko je v pohode, mami. Vieš, teraz pracuje dlho do noci. Ani dnes nemohol prísť,“ vysvetľovala staršia dcérka.

Opäť ten pohľad!!!

„Dominik?“ netušila, čo ju donútilo vypustiť to meno z úst. Účinok bol okamžitý. Dievčatá skameneli, nasledovala ďalšia blesková výmena pohľadov.

Slova sa po chvíli ticha ujala Zuzka: „Maminka, budem úplne otvorená. Primár nás upozornil, aby sme ti nevysypali všetko, čo sa stalo.“

„Aby si nedostala šok,“ dodala Lucia.

„Najprv povedz ty, čo všetko si pamätáš. My to doplníme podľa toho, čo vieme. Dobre? Rada by som ti povedala všetko, čo viem, lenže... Ja ti nechcem ublížiť. Ty sa musíš vyliečiť a pamäť sa ti postupne sama vráti,“ Zuzka nevdojak zopakovala schému, ktorou ju kŕmili už druhý deň.

Vzkypel v nej hnev. Akým právom? Akým právom jej zatajujú informácie o nej samej? Odvčera len samé vyhýbavé pohľady, očný pingpong. Len tak-tak sa zdržala. Pozrela na dcéry a hnev vyprchal ako lacný parfum. Hľadeli na ňu s takou láskou, až sa zahanbila. Ony za to nemôžu. Ktovie, čo všetko im narozprávali! Akoby nevedela zniesť pravdu. Ona, dospelá žena.

Pokojne, len pokojne, opakovala si v duchu.

„Tak ako ste sa sem dostali?“ preklenula rozpačité ticho.

„Zuzi našla na internete spoj a prišli sme samy,“ hrdo vyhlásila Lucka.

„Šikulky,“ fľochla na Zuzku, ktorá vyvrátila oči. Cestovanie jej už dávno nerobilo žiadne problémy, týždenne dochádzala do školy do Bratislavy.

„Ako škola?“

„Ide to. Bez problémov,“ chytila sa staršia.

Lucka sa hneď pridala: „A ja mám, maminka, zatiaľ len samé jednotky.“

„A čo auto? Bude sa dať spojazdniť?“

„Šrot, mami,“ pokrčila nosom Zuzka.

Modrá oktávia, videla ju úplne jasne. Zaprášená a nepoužívaná stála v garáži pod domom, lebo Peter v posledných mesiacoch vymenil spoločné výlety za vysedávanie s kamarátmi. Vari preto si urobila vodičský preukaz?

„Kedy som si robila vodičák?“

Lucia spustila: „Pred rokom. Keď... Čo ti šibe?“ Vyrútila sa na Zuzanu, ktorá ju poriadne štuchla.

„Keď čo?“

„Keď si chcela jazdiť. Išlo ti to výborne,“ zahovárala staršia.

Hana rezignovane zmenila tému: „Babi sa o vás stará?“

„Dobre, veď vieš! Nesmieme meškať ani minútu, hneď je hysterická. A ten poriadok!“

„Ona je fakt fanatik, mami,“ pridala sa Lucka. „Všetko musí byť upratané, presne na svojom mieste, stále vysáva a utiera prach.“

„Ale inak je dobrá,“ zachraňovala Zuzka. „Vyvára, na čo máme chuť. Cez víkendy vždy priberiem. Naozaj sa stará.“

„Len stále plače. Hladká nás a hovorí, že sme chudiatka sirôtky. Mami, kedy ťa pustia domov?“

„Bez teba je to o ničom.“

„To nezáleží odo mňa. Keby som mohla, idem hoci hneď.“

„Báli sme sa, že sa ti stalo niečo s hlavou,“ zdôverovala sa so svojimi obavami mladšia.

„Keď sme tu boli, zdalo sa nám, že nás vnímaš, ale nakoniec z toho nebolo nič.“

„Niečo sa mi marí,“ spomenula si na čudesné sny plné obrazoviek a tvárí svojich detí. Cez deň pochopila, že z postele hľadí na spodnú časť monitorov umiestnených nad ňou a vľavo ich vidí v plnej kráse. Monitorujú zdravotný stav pacienta v susednej izbe. „Myslela som si, že sa mi to sníva. A kde som vlastne havarovala?“

„V meste, musela si ísť dosť rýchlo, za zákrutou si vletela do stromu v parku.“

Zamrazilo ju: „Nezrazila som niekoho?“ Zdúpnela. To by mohlo byť príčinou toľkého tajnostkárstva. Čo ak niekoho zranila? Zabila?

„Nie, mami. Bolo to v noci, teda, nadránom, odniesla si si to len ty, auto a strom.“

Uľavilo sa jej. Hánkou neohadičkovanej ruky si zotrela kvapku potu putujúcu spod obväzu priamo do oka.

„Zuzi, srdiečko, požičaj mi zrkadielko, prosím ťa,“ vyslovila nečakane.

Dievča sklopilo zrak: „Mami, radšej nie, totiž, ani ho tu nemám...“

„Zuzka, Zuzka, nikdy si nevedela klamať a nikdy si neodišla z domu bez zrkadielka. Tak sa nevyhováraj a sem s ním, lebo vstanem a dám ti zopár na zadok,“ zastrájala sa s úsmevom. „Neboj sa, znesiem to, viem, čo mám očakávať.“ Klamala, až sa prášilo. Srdce cítila až v hrdle.

„Myslím, že nevieš,“ Zuzka jej neochotne, zdráhavo podávala zrkadielko.

Hana sa správala navonok hrdinsky, lenže ruka zvierajúca miniatúrny čriepok, čo jej mal ukázať tvár, sa chvela. Pomaly ho dvíhala z posteľnej prikrývky vyššie a vyššie. Najskôr odrážal jej ľavú ruku, putoval na rameno zohyzdené zahryznutou hadičkou, preniesol sa ku krku, na bradu... Mrkla na dievčatá naklonené k posteli, sledovali ju so zatajeným dychom. Odhodlala sa a nasmerovala ho na tvár.

Chýbala mikrosekunda, aby nevykríkla. V poslednom okamihu sa ovládla, len pery otvárala ako kapor na suchu, neschopná priradiť obraz v zrkadle k tvári, ktorú tam vídala roky predtým.

Ako zhypnotizovaná sledovala biele obväzy – nemohli úplne zakryť oholenú hlavu, z ktorej trčala ďalšia hadička a akési drôtiky. Jedna strana lebky bola deformovaná opuchom. Snehobielej tvári dominovali oči olemované sivomodrými kruhmi, zachádzajúcimi miestami do červenej až fialovej, zrenička jednej z nich sa práve odtúlala, aby nezávisle pozrela ku koreňu nosa, potom sa vrátila. Viac nezniesla, ruka so zrkadielkom klesla.

„Chameleón kombinovaný s Freddym Kruegerom! Môžu podľa mňa natočiť horor,“ vypľula zo seba vydesená tým, čo videla.

Dievčatá sa nasilu usmievali. „Je to ešte príliš čerstvé, modriny zmiznú, neboj sa,“ utešovala ju Zuzka.

Lucka ju pohladila po ruke: „Aj vlasy ti narastú, mamuľka. Budeš ešte krajšia ako predtým, uvidíš.“

„No čo už, dúfam, že som tu aspoň schudla,“ maskovala zdesenie a šok z pohľadu na vlastnú tvár. Ovládala sa len kvôli dcéram. Obávali sa o ňu dosť dlho, nechcela ich zaťažovať aj vlastným strachom. Tak ako po celý život, aj teraz ich intuitívne chránila.

V tej chvíli nazrela do izby sestrička: „Dievčatá, rozlúčte sa. Čas uplynul, mama musí oddychovať.“

„Ešte chvíľku, prosím,“ požiadala Hana.

„Dobre, ale naozaj len chvíľku, ste ešte slabá,“ povolila sestrička a odišla.

„Už pôjdeme, naozaj musíš oddychovať,“ Zuzka strkala zrkadielko do kabelky, po lícach jej znova stekali slzy. Lucka na ňu pozrela a rozplakala sa tiež.

„Moje zlaté. Len sa mi držte,“ vydýchla. Bolo hrozné vidieť ich odchádzať.

„Aj ty, mamuľka, aby si sa nám skoro vrátila,“ šepla jej na rozlúčku Zuzka. Opatrne, jemne ju pobozkala a doložila: „Zajtra prídeme.“

„Dobre, budem na vás čakať.“

„Čo ti máme priniesť? Máš na niečo chuť?“

„Ja vlastne ani neviem, zatiaľ nie. Okrem vás dvoch mi tu nechýba vôbec nič, starajú sa o mňa vzorne.“

„Tiež nám veľmi chýbaš. Zajtra zasa prídeme,“ ubezpečovala ju aj Lucka.

„Máte vôbec spiatočný autobus?“

„Neboj sa, mami,“ uškrnula sa Lucka, „máme ich všetky napísané. Práve stíhame expres.“

Stačili dva týždne, aby sa z nich stali samostatné bytosti. Pod tlakom okolností sa museli predčasne zriecť maminej starostlivosti. Veľmi dobre si pamätala, ako všetko vybavovala namiesto nich, starala sa, robila aj to, čo by určite dokázali samy. Tešilo ju, ako zvládajú nečakanú situáciu, ale zároveň cítila, že hranica medzi detstvom a dospelosťou sa posunula akosi prirýchlo. Najmä v Luckinom prípade. Doma im to vynahradím, sľúbila si v duchu.

Vyprosený odklad rýchlo uletel, takže keď sa sestrička vrátila, naposledy ju vybozkávali a zdráhavo opustili izbu. Bezmocne hľadela na vzďaľujúce sa postavy a cítila sa osamelá ako nikdy predtým.

Neskôr len podriemkavala, až kým sa deň nenápadne neprehupol do večera. V noci sa jej paradoxne nedarilo zaspať. Na plátne zmäteného mozgu si dookola premietala útržky filmu vlastného života, ktoré sa tam po havárii uchovali.

Peter býval doma málo, s priateľkami odišla na diskotéku. Odtiaľ ich Dominik odviezol na benzínku. Dominik... A ďalej nič. Len tma a kolotoč tých istých spomienok, ktoré sa vracali a opakovali ako fragment pesničky zo zaseknutej platne. Platne. Staré dobré vinylové platne. Moje dievčatá už ani nevedia, čo to je. V dobe cédečiek a dévedé prehrávačov... Dévedéčka, Dominik jej púšťa filmy...

Tento kratučký moment, sekundová spomienočka, bezvýznamná situácia, ktorej by za bežných okolností neprikladala žiadny význam, odpískala preteky myšlienok. Odrazu sa jej prehnali hlavou ako ničivé tornádo. Šmahom zlikvidovali krehkú duševnú rovnováhu, ktorú v nej vytvorili utešujúce slová lekárov, sestričiek i návšteva dievčat. Ozubené kolieska do seba zapadli a uvoľnili zadrhnuté súkolie v Haninej mysli. Spomenula si na všetko! Na všetko strašné, boľavé, na všetko, na čo chcela zabudnúť v minulosti, na to, čo nevedela zniesť ani teraz. Chvíle, keď sa jej odnechcelo žiť, sa k nej vrátili ako bumerang s novozískanou pustošivou silou. Hane sa už po druhý raz zrútil svet. Pamäť, na ktorej nespoľahlivosť sa sťažovala, jej teraz vypľula k nohám všetok hnus, bolesť a sklamanie ako zapáchajúcu kopu zvratkov.

Nepomohla si. Naďalej bezmocne ležala, uväznená v spleti hadičiek od lekárov, ktorí liečili jej telo, ale nemali schopnosť zreparovať srdce rozdriapané na kusy. Platila za omyly, dôveru, tragédiu a zradu. Pasovala sa so spomienkami a tentoraz márne túžila zaspať, nemyslieť aspoň chvíľu na to, s čím sa pred haváriou nevedela vyrovnať. Na to, s čím sa úplne vyrovnať nedá!

Predtým

Žúr

Asi dva mesiace po pohrebe sa Soňa zmobilizovala. Usúdila, že stačilo. Všetci trčali doma, izolovali sa, akoby sa to ani nestalo. Lenže takto sa rana nikdy nezahojí, treba ju najprv vyčistiť. Dosť bolo mlčania, osamelosti a nezodpovedaných otázok. Aj smútok sa ľahšie znáša spoločne. Tak prečo nezorganizovať stretnutie, prečo nezaspomínať, neporozprávať sa?! Aj o nej. Hlavne o nej. O Katke. Večer zavolala Hane.

Začala nenápadne: „Čauko, máš už všetky darčeky?“

„V podstate áno. Chýba mi len zopár drobností. Prečo?“

„Ja som to doteraz odkladala, veď ma poznáš, všetko na poslednú chvíľu.“

„Jasné,“ usmiala sa Hana, lebo to bola typická Soňa.

„V sobotu sú vianočné trhy.“

„Viem, idete?“

„A ty?“

„Nie. Vieš, že v sobotu upratujem, vyváram...“

„Škoda, Vojto nie je doma.“

Hana už vedela, čo bude nasledovať: „Chceš, aby som išla s tebou!“

„Potrebujem poradiť, netuším, čo kúpiť Vojtovi. Obchody sú otvorené až do večera, nemuseli by sme sa ponáhľať.“

„Bude tam poriadny nával.“

„No a čo? Aspoň si vychutnáme vianočnú atmosféru,“ pokúšala usmiata Soňa.

Hana kedysi v minulom živote, teda predtým, ako sa to stalo, milovala vianočné trhy, vôňu punču, pečených gaštanov, dokonca aj tlačenicu. S priateľkami pobavene sledovali pestrý ľudský kaleidoskop. Niektorí podľahli nervozite a v ich očiach videla paniku, keď sa s výrazom uštvaného jeleňa predierali davom za vidinou posledných darčekov. Tí arogantní sa tlačili a bezohľadne strkali, nehľadiac na iných. Úsmev na tvári im vyludzovali rezignovaní muži, útrpne kráčajúci za manželkami, ovešaní balíčkami a igelitkami, v očiach vidina televíznej obrazovky, gauča a čajíka s rumom, ktorý im ich autoritatívna polovička aj tak nedožičí.

A potom tu boli vegeťáci ako ona so Soňou a Katkou. Pri tejto spomienke sa pousmiala. Malátne postávali pred stánkom s punčom, všetky tri nad vecou, v ruke horúci nápoj a zopár milých drobností. Neodolali voňavým sviečkam, gýčovým anjelikom, vycifrovaným medovníčkom.

„No tak čo? Prečo nič nehovoríš?“ domáhala sa odpovede Soňa.

„Dostala si ma, som tvoja,“ vzdala to Hana.

„Super. Potom by sme mohli zaskočiť k nám,“ kula železo za horúca. „Upečieme nejaké koláčiky, narobíme chuťovky, budeme popíjať varené vínko, kecať.“

„Lenže to vyzerá na celý večer,“ zneistela.

„Veď hej.“

„Soňa, nezahmlievaj! Vysyp, čo vlastne plánuješ! Ja mám doma dievčatá a bordel ako v tanku...“

„Brzdi, moja! Dievčatá pokojne priveď so sebou, vieš, ako majú rady malého. Upratané máš nabetón, natoľko ťa poznám...“

„Ale okná...“

„Vidíš cez ne?“ prerušila ju.

Zasmiala sa: „Vidím.“

„Tak čo ešte chceš? Nemysli na to, prečo nemôžeš, ale ako bude fajn, keď prídeš.“

„Soni,“ vyslovila obavu, čo sa skrývala za všetkými tými výhovorkami, „nie je to priskoro od...? Veď vieš, od pohrebu.“

„Myslela som na to. Bola to predsa aj moja kamarátka. Ale sú Vianoce, čas pokoja a zmierenia. Všetci sa zídeme a pospomíname. Bude to taká malá pieta, spomienka na Katku.“

„Myslíš?“

„Jasné.“

„Akí všetci?“ až teraz jej došiel celý význam priateľkiných slov.

„No, Vojto...“

„To mi je jasné, veď je to tvoj manžel.“

„Ale veď vieš, že je stále preč. Tentoraz však bude doma.“

„Len pokračuj!“ nabádala ju.

„Príde aj Karol.“

„Karol?“ neverila vlastným ušiam. „Si si istá? Už si s ním hovorila?“

„Áno, všetko som mu vysvetlila. Mala som pocit, že je dokonca rád. Cez sviatky nejazdí, podľa mňa sa cíti osamelo.“

Sonina akcia nadobúdala jasnejšie kontúry. Hane niečo našepkávalo, že to nie je všetko. Akosi tušila, čo príde.

„Soňa, hádam si len nepozvala aj jeho.“

„Koho?“ spýtala sa príliš ticho, príliš nevinne.

„Dominika.“

„No,“ vyšepla sotva počuteľne.

V Hane vzkypel hnev. Všetka dobrá nálada ju v mihu opustila. Ako si to Soňa vôbec dovolila? Za jej chrbtom. Takéto nehorázne intrigy. Dominik, Karol a ona v jednej miestnosti. Nepredstaviteľné!

„Ty si zošalela. Zabudni!“ vypľula zo seba, skôr ako vypla mobil.

Prechádzala sa po kuchyni, nevítané myšlienky ju nútili hýbať sa, bola príliš nervózna, aby obsedela. Raz, dva, tri, štyri, obrátka, raz, dva, tri, štyri..., chodila od steny ku stene ako v primalej väzenskej cele. Lomcoval ňou hnev na priateľku, smútok, takmer fyzická bolesť. Spomienky ju bez výstrahy vrátili do obdobia, ktoré by bola najradšej vymazala z pamäti. Lenže to práve nešlo! Či učila, upratovala, varila, stále ju doháňali, nevedela sa im vyhnúť, bzučali jej v ušiach ako dotieravá mucha, poletovali okolo hlavy, pchali sa do nej, vkrádali do snov.

Keď sa pred vyše rokom zoznámila s Dominikom, ešte si ani sama nepripúšťala, v akej kríze sa nachádza jej manželstvo s Petrom. Chodila do práce, starala sa o dievčatá, dúfala, že sa všetko časom vráti do starých koľají a Peter prestane uprednostňovať reštaurácie pred vlastnou rodinou.

S Dominikom si padli do oka takmer okamžite a prvý bozk, ktorý si dali v aute cestou z ich slávnej babskej jazdy, oboch viac prekvapil, ako potešil. Spočiatku sa bála prekročiť hranicu priateľstva s cudzím mužom, ale cítila sa osamelá. O tom, čo sa deje doma, nechcela hovoriť s mamou ani so sestrou. Dokonca ani s kamoškami nie. Akoby si tým, že to nahlas vysloví, priznala vlastnú neschopnosť zvládnuť situáciu. Paradoxne jediný, s kým to rozoberala, bol Dominik. Cudzí človek. Postupne sa čoraz viac zbližovali, počúval ju, radil jej.

Keď sa Peter priznal, že je gambler, zostala ako omráčená. Napriek tomu, že mu pohrozila rozvodom, prišiel o zamestnanie a dcéry na neho hľadeli s dešpektom, nedokázal prelomiť bariéru vlastnej závislosti a zmeniť spôsob života. Hana urobila to, k čomu by sa bez podpory nového priateľa bola bývala len ťažko odhodlala – rozviedla sa.

To, čo nasledovalo potom, by nepredpokladala ani v najdivokejších snoch. Niekoľko mesiacov po rozvode podľahla Dominikovmu naliehaniu a vydala sa zaňho. Stala sa z nej Hana Foltánová!

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Návrat

Predtým

Žúr

Potom