JESSE KELLERMAN

THE GENIUS

Copyright © 2008 by Jesse Kellerman

Translation © 2010 by Zuzana Dudíková

Jacket design © 2010 by 3H creative studio

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2657-9

Gavrimu

Ozajstné umenie vždy nájdeme tam, kde by sme

to najmenej čakali, kde o ňom nikto nerozmýšľa

a nemenuje ho.

Umenie neznáša škatuľkovanie ani označovanie menom.

Vtedy sa rýchlo rozplynie.

Jean Dubuffet

... a v tom dymovom zrkadle, prasknutom a zahmlenom, mal súdiť sám seba...

Kniha čudných myšlienok 13, 15

1

Spočiatku som sa správal veľmi nevhodne. Nebudem vám klamať, dovoľte mi priznať to bez okolkov: aj keď by som rád uveril, že neskôr sa očistím od hriechov, niet pochýb, že spočiatku môj zámer nebol celkom jasný. To je len mierne povedané. Ak mám byť úprimný, motivovala ma chamtivosť, presnejšie narcizmus a pocit vlastnej veľkoleposti, ktorý mám hlboko v génoch a asi sa ho len tak nestrasiem bez ohľadu na to, že sa preň niekedy cítim strašne. Čiastočne to je asi profesionálna deformácia a čiastočne dôvod, prečo som sa pohol dopredu. Tak sa v tom vyznajte.

Sľúbil som si, že sa pousilujem, aby som nevyznel ako namyslený chumaj. Mal by som byť tvrdší – aspoň by som to chcel. Nemám to však v sebe – neviem písať v krátkych vetách a používať britké metafory, aby som zapôsobil na zmyselné blondíny. (Môj idol je brunetka, nemusí nutne byť zmyselný typ s mokrými vlasmi čiernymi ako uhoľ, radšej gaštanovými, pragmaticky stiahnutými do pevného chvosta, špicatého uzla či len tak zastrčenými za ušami.). Keď to neviem, načo to mám skúšať?

Každý z nás v sebe nosí svoj príbeh a musí ho porozprávať tak, ako sa naozaj stal. Nepoužívam zbraň, neobľubujem naháňačky na autách ani pästné súboje. Všetko, čo môžem urobiť, je napísať pravdu. Priznávam, možno som trochu namyslený chumaj. Ale to je v poriadku, dokážem s tým žiť.

Ako Sam s obľubou hovorí: Je to také, aké to je.

Zvyčajne s ňou nesúhlasím. Vhodnejším pravidlom pre môj život, pracovnú kariéru aj tento príbeh by bolo: Je to také, aké to je, ale niekedy aj nie, čo býva dosť často. Celú pravdu ešte neviem a pochybujem, že sa ju dozviem.

Ale to už trochu predbieham.

Chcem povedať toľko, že som dlho žil vo svete ilúzií, pretvárky a nezáväzných vzťahov, kde sa o každom všetko vie a hodnotí sa, čo kto povedal. Je preto pre mňa úľavou, že môžem hovoriť úprimne. Aj keď nebudem presne citovať Philipa Marlowa, je mi to jedno. Je to také, aké to je. Tento román je detektívny, ale ja nie som policajt. Volám sa Ethan Muller. Mám tridsaťtri rokov a predtým som obchodoval s umeleckými dielami.

Je jasné, že bývam v New Yorku. Moja galéria sa ako jedna z mnohých nachádzala v Chelsea na Dvadsiatej piatej ulici, medzi Cestou číslo desať a jedenásť, v budove, ktorej identita podobne ako identita mesta mení svoju tvár, odkedy sa zrodila. Najprv to boli stajne, garáž na bričky, potom továreň na korzety, ktorá v dôsledku nástupu podprseniek zanikla. Budova prežívala, rozdeľovala sa a znovu spájala, aby sa opäť rozdelila, bola určená na demoláciu a potom zachránená, až sa zmenila na obytné priestory pre mladých umelcov, z ktorých niektorí sa v duchu návratu do obdobia raného feminizmu podujali nosiť korzety. Kým si ju však stihla prenajať prvá usilovná absolventka Filmovej akadémie a nasťahovať do nej kufre, umelecký svet sa rozhodol presunúť na perifériu a oživiť zabudnutú štvrť nebývalým ruchom.

Toto sa stalo začiatkom deväťdesiatych rokov. Keith Hearing bol už mŕtvy rovnako ako East Village a Soho a každý mal buď aids, alebo stužku s rovnakým nápisom. Všetci potrebovali zmenu a mestská časť Chelsea sa na to hodila. Od konca osemdesiatych rokov tam sídlila umelecká nadácia Dia a ľudia dúfali, že tento posun očistí umenie od prudkej komercializácie, ktorá už nakazila scénu v centre.

Developeri zaňuchali ideálnu príležitosť rýchleho rozmachu, chopili sa najvýznamnejšej nehnuteľnosti a znovu zmenili jej účel. V máji tisícdeväťstodeväťdesiatpäť bola budova na Dvadsiatej piatej znovu pripravená na podnikanie a na svoju bielu hruď privinula zopár menších galérií a niekoľko veľkých, vrátane vzdušného dvojposchodového priestoru na štvrtom podlaží, ktorý napokon pripadol mne.

Často som uvažoval, čo by výrobca korzetov alebo majiteľ stajní robil s transakciami na svojom bývalom pozemku. Tam, kde vo vzduchu visel štipľavý sírnatý zápach konského lajna, podávali si dnes ruky milióny a milióny dolárov. Tak to chodí vo veľkomeste.

Pre množstvo nájomníkov zapojených do tej istej činnosti, čiže do predaja súčasného umenia, a pre isté špecifiká spomenutej činnosti ako posadnutosť, žiarlivosť či škodoradosť, to v našej budove väčšinou hučí ako v úli plnom extravagantných a nevšedných bytostí. Maliari, majitelia galérií, asistenti, zberatelia, konzultanti a rôzni poskokovia lietajú hore-dolu po jej hladkých betónových chodbách, presiaknutých klebetami. Je to raj klebetníkov. Príležitostí je dosť: vernisáže výstav, dražby a predaj nakúpených diel, pri ktorom pôvodná dražba vyzerá ako výpredaj, a k tomu všetky bežné newyorské spoločenské témy ako nevera, rozvody a súdne ťahanice. Marilyn našej budove hovorí stredná škola, čo je z jej pohľadu láskavé pomenovanie, veď kedysi bola miss strednej školy.

Budova nemá vstupnú chodbu. Tri betónové schody vedú rovno k oceľovej bráne otváranej numerickou klávesnicou, ktorá má asi takú silu zastaviť zlodejov ako plastová retiazka alebo banánová šupka na zemi. Kód totiž pozná každý, kto sem chodí. Aj keby ste nedávno prišli z Marsu či Kansasu, nikdy predtým nevideli umeleckú galériu a prvým taxíkom, aký by ste našli, doviezli by ste sa na číslo päťstošesťdesiatsedem, vstup by ste získali bez akýchkoľvek ťažkostí. Počkali by ste si, kým dnu nacupká niekto z domácich s táckou so štyrmi šálkami kávy, jednou pre seba a troma pre zamestnávateľa, alebo na maliara zmoreného z opice z predchádzajúceho večera, pod pazuchou s novými obrazmi, ktoré mal priniesť už pred rokom a pol. A možno aj na majiteľa galérie, napríklad na mňa, ako v niektorý studený bezveterný januárový pondelok vychádzam z taxíka s telefónom zaseknutým medzi uchom a plecom, rokujem so súkromným klientom v Londýne a skrehnutými prstami vyratúvam cestovné, premknutý bezhraničnou a pochmúrnou istotou, že dnešný deň bude príšerný.

Dotelefonoval som, vošiel do budovy, stlačil gombík nákladného výťahu a chvíľu som si vychutnával samotu. Mal som vo zvyku prichádzať okolo pol deviatej, skôr ako väčšina mojich kolegov, a o celú hodinu pred asistentmi. Len čo sa robota rozbehla, nemohol som byť sám. Rozhovory s inými sú mojou silnou stránkou a dôvod, prečo som sa stal úspešný. A z toho istého dôvodu som si užíval tých zopár minút určených len mne.

Výťah zastavil a Vidal mi otvoril rozvŕzgané skladacie dvere. Pozdravili sme sa a vtom mi znovu zazvonil telefón. Na obrazovke som si prečítal – Kristjana Hallbjörnsdottirová, čo potvrdilo moju predtuchu príšerného dňa.

Kristjana je vyznávačka umenia performance a inštalácie s postavou Goliáša – stoosemdesiat centimetrov výšky, hrubé končatiny, krátky vojenský strih vlasov. Svojským spôsobom je však pôvabná, hoci strašne neohrabaná, ako slon v porceláne navlečený v krátkej sukničke. Narodila sa na Islande, kde aj vyrástla, a jej pôvod sa odráža v jej umení. Hoci jej diela hlboko obdivujem, ťažko mi vynahradia trápenie spojené so zastupovaním ich autorky. Keď som sa na to podujal, vedel som, akú má povesť. Vedel som aj to, že mnohí ľudia len krútili nado mnou hlavou. Bol som však hrdý na to, že sa mi ju podarilo skrotiť, a spolu sme dali dokopy jej najúspešnejšiu výstavu, na ktorú kritika reagovala priaznivo a diela sa predávali nad očakávania. Po tomto výkone sa doslovne rozplakala od dojatia a vďačnosti na mojom pleci. Kristjane sa nedá uprieť, že je prekvapujúco výrazná.

To všetko však bolo minulý rok v máji a odvtedy akoby sa prepadla pod zem. Niekoľkokrát som bol u nej, nechával som jej odkazy, posielal e-maily a správy. Ak takto chcela upútať moju pozornosť, neuspela, pretože som sa napokon prestal usilovať. Jej telefonát toho rána bol po niekoľkých mesiacoch náš prvý kontakt.

Telefónny signál sa vo výťahu prerušoval, takže som jej nerozumel, až kým Vidal neotvoril dvere a jej silný, hysterický hlas ku mne naplno prenikol zvukovými vlnami, keď mi zápalisto vysvetľovala svoj nápad a materiálnu podporu, ktorú na jeho uskutočnenie potrebuje. Povedal som jej, nech sa upokojí a začne ešte raz. Zhlboka sa nadýchla, čo bolo prvou známkou toho, že o chvíľu sa prestane ovládať. Potom akoby si to rozmyslela a spýtala sa, či som v lete voľný. Odpovedal som, že jej môžem poskytnúť priestor najskôr v auguste.

„To je nemožné!“ ohradila sa. „Nepočúvaš ma!“

„Počúvam. Ale skôr sa nedá.“

„Choď do riti! Nepočúval si!“

„Práve sa pozerám do kalendára.“ (To nebola pravda – hľadal som kľúče.) „Ale o čom vlastne hovoríme? Keď budem súhlasiť, k čomu sa zaviažem?“

„Potrebujem celý priestor.“

„Ale...“

„Nemienim vyjednávať. Potrebujem celý priestor, mám v pláne vystavovať živú prírodu, Ethan!“ A pustila sa do teoreticky podrobného, siahodlhého opisovania problému roztápania arktického ľadovca. Výstava musí byť v júni, na úplnom vrchole leta, otvárať sa bude v predvečer slnovratu, bude vypnutá klimatizácia a spustené ústredné kúrenie, čo navodí ilúziu roztápania. Rostopenie, tak vravela, všetko sa rostopí. Prešla k ďalším kritickým teóriám a ja som prestal počúvať, zabratý do hľadania kľúčov, ktoré spadli až kdesi na spodok aktovky. Konečne som ich našiel a odomkol galériu, zatiaľ čo ona už vykresľovala plán, ako zbúrame poschodia v galérii.

„Kristjana, nemôžeš sem predsa priniesť živého mroža!“

Ťažké odfukovanie na druhej strane.

„Nedovoľuje to zákon. Alebo áno? Zistila si si to vôbec?“

Odvrkla, že si mám trhnúť nohou, a zložila.

Vedel som, že je len otázkou času, kedy zavolá znovu, a tak som nechal telefón na stole pri dverách a prešiel k svojej rannej rutine. Najprv odkazová služba. Našiel som si šesť odkazov od Kristjany, všetky medzi štvrtou a pol piatou ráno – ktovie, koho tam asi chcela nájsť. Niekoľkí zberatelia sa pýtali, kedy môžu očakávať svoje obrazy. Momentálne som organizoval dve výstavy: sériu krásnych obrazov žiarivých farieb od Egao Oshimu a genitálie z papiera od Jocka Steinbergera. Všetky Oshimove diela boli už vopred vypredané a zopár Steinbergerových išlo do múzea Whitney. Celkom dobrý mesiac.

Po telefóne som skontroloval elektronickú poštu. Klienti, ktorým sa treba ozvať, rôzne organizácie, čo sa usilujú uchmatnúť si svoj kus koláča, dohody o výstavách umenia, ponuky, aby som si pozrel nové diela. Predaj umeleckých diel sa spája s neutíchajúcim prehľadom o všetkom, čo sa okolo deje. Jeden kolega mi napísal, či by som nevedel zohnať niečo od Dalea Schnelleho, po ktorom veľmi túžil. Odpovedal som, že môžem. A Marilyn mi poslala strašidelný obrázok, na ktorom ju jeden z jej umelcov zobrazil ako Saturna požierajúceho vlastné deti, niečo na štýl Goyu. Podľa nej bol ten obrázok rozkošný.

O pol desiatej dorazila Ruby so šálkami s kávou. Vzal som si svoju a dal jej potrebné inštrukcie. O deväť tridsaťdeväť prišiel Nat a dokončil tlač katalógu našej nastávajúcej výstavy. O desať tridsaťdeväť mi znovu zazvonil mobil, na displeji sa ukázalo utajené číslo. Ako si iste viete predstaviť, väčšina ľudí, ktorým predávam umelecké diela, má utajené čísla.

„Ahoj, Ethan.“ Zamatový hlas, ktorý som ihneď spoznal.

Tonyho Wexlera som poznal celý život a považoval som ho za jediného človeka v okolí svojho otca, ktorý mi nebol odporný. To, že pracoval pre otca už vyše štyridsať rokov, nebudem rozvíjať – psychoanalýzu ponechávam na vás. Postačí, keď poviem, že vždy keď otec niečo odo mňa chcel, poslal Tonyho.

V posledných dvoch rokoch sa to stávalo dosť často, najmä odkedy mal otec infarkt a ja som ho nebol navštíviť v nemocnici. Odvtedy mi cez Tonyho pravidelne telefonoval každých osem až desať týždňov. Možno sa to nezdá často, ale vzhľadom na to, ako málo sme komunikovali predtým, začínal som sa cítiť trošku pod tlakom. Nemal som záujem stavať mosty. Keď môj otec vybuduje most, môžete sa staviť, že na ňom začne vyberať mýto.

A tak, hoci som bol rád, že počujem Tonyho hlas, nechcel som veľmi vedieť, čo mi chce povedať.

„Čítali sme o tvojich výstavách. Otca to veľmi zaujalo.“

Tým sme myslel sám seba. Keď som pred deviatimi rokmi otvoril galériu, Tony si predplatil niektoré odborné noviny a, na rozdiel od väčšiny predplatiteľov časopisov o umení, aj ich číta. Je to ozajstný intelektuál vo veku, keď toto označenie už preňho nič neznamená, a vie strašne veľa o trhu s umením.

Keď spomenul, že otca to zaujalo, takisto myslel seba. Tony má tendenciu pripisovať vlastnú precitlivenosť svojmu šéfovi a tento zvyk, nazdávam sa, si postupne vypracoval, aby obchádzal absurdný fakt, že mám bližší vzťah k výplatnej listine ako k mužovi, čo ma splodil. Nikoho tým však neoklamal.

Chvíľu sme hovorili o umení. Spýtal sa ma, aký mám názor na Steinbergera v kontexte jeho návratu k figurácii, čo má v pláne Oshima a ako sa tie dve výstavy dopĺňali. Po celý čas som čakal na jeho požiadavku, na vetu, čo sa začína: Tvoj otec by si želal...

Namiesto toho poznamenal: „Do mojej pozornosti sa dostalo niečo, o čom by si asi mal vedieť. Nový umelec.“

Obchodníci s umením majú loveckú sezónu stále. Každý si rýchlo vypracuje prísnu politiku kompromisu, v mojom prípade nepreniknuteľnú – ak ste dobrý, nájdem vás, ináč o vás nechcem nič počuť. Možno to znie elitársky či až drakónsky, no nemáte na výber. Je to buď takto, alebo musíte čeliť nekonečnému množstvu prosíkajúcich sa známych, ktorí sú presvedčení, že ak si nájdete čas a prídete na debutovú výstavu nevlastného brata manžela najlepšej kamarátky ich švagrinej v židovskom komunitnom centre v Brooklyne, zostanete očarený, konvertujete na ich vieru a budete zmierať od nedočkavosti, kedy už budete môcť vystavovať toho génia na svojich holých stenách. Et tu, Tony?

„Čo nepovieš,“ utrúsil som.

„Kresby na papieri atramentom a fixkami,“ pokračoval Tony. „Musíš ich vidieť.“

Opatrne som sa spýtal, kto je ten umelec.

„Býva v Courtse,“ odpovedal.

Mal na mysli Muller Courts, najväčšie sídlisko v štáte New York. Postavili ho v štýle povojnovej utópie strednej triedy, zbavili pôvodného zámeru únikom bielych obyvateľov do iných častí mesta a teraz sa honosí potupným titulom oblasti s najvyššou kriminalitou v Queense. Je ako nákaza na už nakazenom mieste, pamätník bohatstvu, márnivosti a zdieračstvu. Dva tucty výškových budov, dvestošesťdesiattritisíc metrov štvorcových a dvadsaťšesťtisíc ľudí, to všetko nesie moje priezvisko.

Poznanie, že v tej diere vyrástol umelec, vo mne vzbudilo pocit vlastníctva, hoci som naň nemal právo. To prekliate sídlisko som nevystaval ja, ale môj starý otec. Nebol som zodpovedný za jeho zúbožený stav, bolo to na mojich bratoch a otcovi. Napriek tomu som začal zvažovať Tonyho ponuku. Nie je predsa nič zlé na tom, keď si pozriem tie takzvané diela takzvaného umelca. Za predpokladu, že sa nerozšírilo, že Mullerova galéria má dvere otvorené dokorán pre každého, mohol som stratiť akurát pár minút času, ktorý som mal obetovať Tonymu. Mal slušný odhad – ak tvrdil, že tie práce majú hodnotu, tak to asi bolo tak.

Niežeby som mal v úmysle zastupovať niekoho nového, kalendár som už mal plný. Každého však poteší, keď mu potvrdia, že má dobrý vkus, a ja som predpokladal, že aj Tony, ktorého som považoval za vzor vyrovnanosti, niekedy potrebuje pochvalu.

„Môžeš mu dať moju e-mailovú adresu.“

„Ethan...“

„Alebo sa môže staviť, ak chce. Povedz, nech najprv zavolá a spomenie teba.“

„Ethan, to nemôžem urobiť.“

„Prečo nie?“

„Lebo neviem, kde je.“

„Kto?“

„Ten maliar.“

„Nevieš, kde ten maliar je?“

„Veď ti to vravím. Zmizol.“

„Kam zmizol?“

„Jednoducho je preč! Už tri mesiace neplatí nájomné a nikto ho nevidel. Ľudia si už začali myslieť, že zomrel. Preto vrátnik otvoril jeho byt a namiesto nájomníka našiel obrazy. Ešteže mal toľko rozumu a nevyhodil ich, ale zavolal mi.“

„Volal rovno tebe?“

„Nie, telefonoval na správu bytov a oni zavolali nadriadenému. Ver mi, nie bezdôvodne to zašlo až sem. Tie diela sú ako z iného sveta.“

„Hovoril si, že sú to kresby,“ podotkol som skepticky.

„Áno. Ale vyrovnajú sa maľbám. Sú ešte lepšie!“

„Aké teda sú?“

„Neviem ich opísať.“ V hlase som mu zachytil netypický naliehavý podtón. „Musíš ich vidieť na vlastné oči! Jeho izba dokresľuje celý zážitok.“

Povedal som mu, že hovorí, akoby čítal z katalógu.

„Nebuď protivný.“

„Tony, prosím ťa, naozaj si myslíš...“

„Dôveruj mi. Kedy prídeš?“

„Čo ja viem. Najbližšie týždne mám nabité. Idem do Miami...“

„Nie, nie! Dnes! Kedy môžeš dnes prísť?“

„Nemôžem. Robíš si žarty? Som zavalený prácou.“

„Zober si voľno.“

„Ešte som ani poriadne nezačal!“

„Tak aspoň nič nenecháš nedokončené.“

„Mohol by som... budúci utorok. Čo povieš?“

„Posielam po teba auto.“

„Tony!“ bránil som sa. „Veď to môže počkať!“

Nepovedal nič, čo je z jeho strany najúčinnejšia výčitka. Odtiahol som telefón od ucha, aby som sa Ruby spýtal na voľné miesto v pláne dňa, no zo slúchadla zaznel Tonyho výkrik: „Nepýtaj sa jej! Nehovor jej nič!“

„Ale...“

„Naskoč do taxíka. O hodinu sa tam stretneme.“

Schmatol som kabát aj tašku a vybehol na roh, aby som si chytil taxík, keď mi znovu zazvonil mobil. Bola to Kristjana. Uvažovala nad mojím návrhom a súhlasila by s augustom.

2

Všetkých dvadsaťštyri vežiakov v Muller Courts má mená drahých kameňov – chabý pokus o eleganciu, ktorý pri určitej vzdialenosti míňa cieľ. Prikázal som vodičovi ísť okolo štvrte, až kým som nezbadal Tonyho, ako čaká pred Granátom. Jeho plášť z ťavej srsti sa ostro odrážal od múru a postavil sa dosť ďaleko od kopy vriec s odpadkami, z ktorých čosi tieklo do kanála, aby necítil zápach. Nad betónovou strieškou viali tri vlajky – krajiny, štátu, mesta a štvrtá Mullerovej korporácie.

Vošli sme do prekúreného vestibulu voňajúceho prostriedkom na umývanie podlahy. Všetci zamestnanci v uniformách, od vrátnika v búdke za nepriestrelným sklom po údržbára, ktorý páčil podlahovú lištu pri kancelárii vedenia, Tonyho poznali a zdravili ho zo slušnosti alebo zo strachu.

Sklobetónové dvere viedli do tmavého dvora obkoleseného zozadu Granátom a z bokov Turmalínom, Ultramarínom a Platinou.

Pamätám si, ako som sa raz pýtal otca, prečo dali domu meno Platina, keď to nie je kameň, čo som vedel aj ja, vtedy sedemročný. Neodpovedal mi, tak som otázku zopakoval hlasnejšie. On však ďalej čítal a tváril sa podráždene.

Nedávaj hlúpe otázky!

Odvtedy som nerobil nič iné, len som kládol čo najviac hlúpych otázok. Otec sa čoskoro uchýlil k tomu, že sa na mňa aspoň pozrel, keď som sa blížil s ústami plnými neriešiteľných úloh. Kto rozhoduje o tom, čo pôjde do slovníka? Prečo muži nemajú prsia? Spýtal by som sa na to matky, lenže vtedy bola už mŕtva, čo by mohlo vysvetliť, prečo moje otázky otca tak rozčuľovali. Všetko, čo som urobil alebo povedal, slúžilo jedinému účelu – pripomínalo mu to, že existujem, ale ona už nie.

Napokon som však zistil, prečo si vybrali platinu. Kamene sa už minuli.

Zhora vyzerali dvory, podľa ktorých Muller Courts dostala svoje meno, ako činky. Každý sa skladal z dvoch šesťuholníkov, ktorých štyri strany tvorili obytné výškové budovy a dve sa zužovali do obdĺžnikového pásu dvora – tyče činky. Všetkému dominovalo ihrisko, malé parkovisko a kus trávnika na sedenie, keď to počasie dovolí. Medzi nimi boli malé dvorce so šiestimi basketbalovými košmi, s volejbalovou sieťou, asfaltové futbalové ihrisko, bazén (v zime vypustený), hŕstka zanedbaných záhradiek, tri svätyne (mešita, kostol a synagóga), čistiareň a dve vinárne. Ak nie ste náročný, nemuseli by ste z komplexu ani vyjsť.

Prechádzali sme šesťuholníkom a paneláky akoby sa skláňali k nám, prevážené klimatizačnými jednotkami obsypanými holubím trusom. Balkóny slúžili ako skladovacie priestory na starý nábytok, stuchnuté zvyšky kobercov, trojnohé pavúky na chodenie, polorozpadnuté záhradné grily. Dvaja chlapci v priveľkých tričkách s nápisom NBA hrali jeden proti druhému na kôš, ktorého odtrhnutý rám ovísal v tridsaťstupňovom uhle.

Ukázal som to Tonymu.

„Zapíšem si to,“ poznamenal. Nebol som si istý, či to nemyslí ironicky.

Takzvaný umelec býval v Karneole na jedenástom poschodí. Cestou hore som sa spýtal Tonyho, čo podnikol, aby toho chlapíka našiel.

„Hovoril som ti, že zmizol.“

Cítil som sa stiesnene, že som vtrhol do bytu neznámeho človeka, a povedal som to aj Tonymu. Ubezpečil ma, že nájomník sa vzdal všetkých práv, keď prestal platiť nájomné. Tony mi nikdy predtým neklamal a ani som si nepomyslel, že by bol toho schopný. Prečo by mi to vôbec malo napadnúť? Dôveroval som mu.

Pri pohľade späť si hovorím, že som predsa len mohol byť trošku opatrnejší.

Pred dverami do bytu C-1156 ma Tony požiadal, aby som počkal, kým vojde dnu a uvoľní cestu. Vo vstupnej chodbe nefungovalo svetlo a zvyšok bytu bol zaprataný, nechcel, aby som sa tam potkol. Počul som, ako tam chodí, potom tlmené zadunenie a nadávku. Napokon sa vynoril z tmy a rukou urobil gesto k dverám.

„Tak poďme.“ Odstúpil, aby ma pustil dnu. „Vitaj v blázinci.“

Začnem teda s vecami pozemskými: schátraný byt. Úzky vchod viedol do jednej izby s plochou asi dvanásť štvorcových metrov. Podlaha bola zošúchaná na holé drevo, vysušené, scvrkávajúce sa, na mnohých miestach rozštiepené. Na stenách fľaky a diery po pripináčikoch, zo stropu visela zaprášená žiarovka. Na zemi matrac a provizórny stôl – doska z drevotriesky špinavá od atramentu, postavená na kvádroch. Nízka knižnica. V kúte biela emailová výlevka posiata čiernymi fľakmi otlčeného emailu a pod ňou elektrický varič s jednou platničkou. Žalúzie stiahnuté, asi sa nedali vytiahnuť alebo ich nemal kto. Na vešiaku zavesenom na ventile radiátora visela sivá košeľa s krátkymi rukávmi, cez skladaciu stoličku bol prevesený sivý pulóver. Na popraskaných hnedých kožených topánkach sa odliepala podrážka, takže špice vyzerali ako otvorené zobáky. Kúpeľňa nemala dvere, bol v nej záchod a vydláždená podlaha sa zvažovala do odtoku pod sprchovou hlavicou vmontovanou do stropu.

To všetko som uvidel až neskôr.

Najprv som zbadal iba škatule.

Škatule z motorového oleja, z lepiacej pásky, počítačov a tlačiarní. Prepravky na ovocie i mlieko, zo stopercentne pravých talianskych paradajok. Lemovali steny, zatarasili vchod o dve tretiny, bola nimi založená posteľ, stáli naskladané na kopách ako precízne vyzdobené poschodové torty, ktoré sa už-už mali zosypať, ležali v umývadle, sprche, niekde naukladané až po strop; opierali sa o knižnicu, vypĺňali otvory okien, boli na stole, stoličke, sploštených topánkach. Len záchodová misa nebola zaprataná.

Vo vzduchu bolo cítiť papier. Silný zápach, niečo medzi pachom pokožky a kôry. Papier práchnivel, rozkladal sa a z buničiny sa vytváral opar suchého prachu, ktorý mi víril okolo tela, vnikal do pľúc, kde štípal. Rozkašľal som sa.

„Kde sú kresby?“ spýtal som sa.

Tony sa pretlačil ku mne. „Tu,“ odpovedal a položil ruku na najbližšiu škatuľu. Potom ukázal na ďalšie. „Aj tam, tam a tamto.“

Neveriacky som otvoril jednu škatuľu. Vnútri bol úhľadne naukladaný stôs zdanlivo čistého papiera, trochu zožltnutého a na rohoch rozmrveného. Spočiatku som sa nazdával, že Tony si zo mňa strieľa. Potom som vzal do ruky prvú stranu, obrátil ju a naraz všetko naokolo akoby zmizlo.

Chýbajú mi slová, aby som opísal, čo som uvidel. Aspoň sa o to pokúsim: očarujúcu plejádu tvárí a postáv – anjelov, králiky, sliepky, škriatkov, motýle, neforemné monštrá, rozprávkové bytosti s desiatimi hlavami, mechanizmus Rubeho Goldberga s časťami ľudského tela, všetko drobučké, nakreslené presnou rukou. Rojilo sa to po papieri, hýbalo, tancovalo, bežalo, vznášalo, jedlo, požieralo sa navzájom, podstupovalo ukrutné a krvavé mučenie, orgie pudov a emócií. Z obrázkov sršala krutosť a nádhera, akú len život môže ponúknuť, prehnaná, šialená, vyčerpávajúca, nezrelá, zvrátená, zobrazená komiksovým spôsobom, živá a hysterická. Všetko sa to valilo na mňa, gniavilo ma, cítil som neskrotnú túžbu odvrátiť zrak a rovnako silnú túžbu pohrúžiť sa do obsahu kresby.

Úplná pozornosť na detaily sa však nesústredila na postavy, ale na krajinu, v ktorej sa nachádzali. Živá, pulzujúca zem – niekde rovná, inde nádherne výrazné geografické črty, kľukaté cesty označené názvami zloženými aj z dvadsiatich písmen. Hory mali tvar zadku, poprsia či brady, rieky boli žily, z ktorých vyvierala purpurová tekutina, čo vyživovala kvety s hlavičkami čertov, stromy vyrastali z pazderia a nezmyselných slov, tráva mala tvar britvy. Niečo bolo nakreslené čiarou tenučkou ako vlások, na iných miestach hrubou a tmavou, zázrak, že ceruzka neprederavila stranu.

Kresba sa na okrajoch strácala, rozlievala do hustého vzduchu.

Zízal som na ňu ako zelektrizovaný asi šesť či sedem minút, čo je dosť dlho na to, že išlo o hárok papiera s rozmermi dvadsaťjeden krát dvadsaťosem centimetrov. Bez dlhšieho rozmýšľania som usúdil, že ten, čo to nakreslil, je duševne chorý. Celá kompozícia mala v sebe čosi psychotické, akoby sa autor horúčkovitou činnosťou chcel zohriať, keď cítil chlad opustenosti.

Pokúsil som sa zaradiť to, na čo som sa pozeral, do kontextu ostatných maliarov. Najbližšia podobnosť, k akej som v tej chvíli dospel, boli Robert Crumb a Jeff Koons, táto kresba však nemala v sebe nič gýčovité ani ironické. Bola drsná, úprimná, naivná a zároveň krutá. Napriek tomu, že som sa usiloval posúdiť ju racionálne, na základe vlastných skúseností a vedomostí, mal som pocit, že mi vyskočí z rúk, rozbehne sa po stenách a zamotá do dymu, popola, zabudnutia. Jednoducho žila.

„Tak čo povieš?“ spýtal sa Tony.

Položil som kresbu nabok a vzal do ruky ďalšiu. Bola rovnako rôznorodá i fascinujúca a venoval som jej rovnakú pozornosť. Potom som si uvedomil, že ak to budem robiť pri každom obrázku, nikdy odtiaľ neodídem, a tak som vzal za hrsť papierov a prelistoval ich, rozdrobiac ich natrhnuté okraje. Všetky do jedného boli úžasné. Zovrelo mi srdce. Už vtedy som sa ťažko zmieroval s absolútnou monomániou projektu.

Položil som stôs na zem a vrátil sa k prvým dvom kresbám, ktoré som pre porovnanie priložil k sebe. Zrakom som prechádzal z jednej na druhú, ako pri detských hlavolamoch – viete nájsť desať rozdielov? Začala sa mi krútiť hlava, zrejme od prachu.

„Vidíš, ako to funguje?“ poznamenal Tony.

Nevidel som. Otočil teda jeden hárok dolu hlavou a kresby sa zliali dokopy ako kúsky skladačky, potoky tiekli jedným prúdom a cesty sa natiahli. Polovičné tváre si našli druhé polovice. Potom mi ukázal, že zadné strany kresieb nie sú úplne čisté. Na každom okraji a uprostred boli tenkým hrotom ceruzky úhľadným, drobným rukopisom napísané čísla, napríklad:

2 016

4 377  4 378  4 379

6 740

Ďalšia strana mala v strede číslo 4 379 a potom to zhora v smere hodinových ručičiek pokračovalo: 2 017, 4 380, 6 741, 4 378. Strany sa spájali v miestach, kde okraj jednej sa hodil k stredu druhej.

„Všetky sú také?“

„Aspoň tie, čo som videl.“ Poobzeral sa okolo seba. „A to som ešte skoro nezačal.“

„O akom množstve hovoríme?“

„Choď ďalej a pozri sa sám.“

Pretlačil som sa do izby a zakrýval si ústa rukávom. Už som v priebehu dňa vdýchol kopu rôznych neprirodzených látok, ale papier v pľúcach bol úplne nový a mimoriadne nepríjemný pocit. Musel som odtláčať škatule z cesty. Prach mi posial nohavice okrúhlymi škvrnami. Svetla z chodby ubúdalo, môj vlastný dych nebolo počuť. Tých dva a pol metra medzi mnou a dvermi akoby úplne vymazalo celý New York. Žiť v tomto byte bolo ako bývať desať metrov pod zemským povrchom, ako v jaskyni. Neviem, ako ináč by som to mohol opísať. Cítil som sa totálne dezorientovaný.

Niekde v diaľke som Tonyho počul vysloviť moje meno.

Sadol som si na okraj postele – pätnásť nezaprataných centimetrov matraca – kde vôbec spával? Zhlboka som sa nadýchol špinavého vzduchu páchnuceho po dreve. Koľko kresieb tu vlastne je? Ako bude vyzerať celé dielo, keď sa poskladá dokopy? Predstavil som si nekonečnú prikrývku poskladanú zo štvorcov látky. Nie je možné, aby sa všetky k sebe hodili! Nikto predsa nemôže mať takú silnú predstavivosť a trpezlivosť! Ak by sa však ukázalo, že Tony mal pravdu, tak som sa pozeral na jedno z najväčších umeleckých diel vytvorených jedným človekom. Určite ide o najväčší obraz na svete!

Záchvev génia, závan šialenstva, úchvatný a zároveň zdrvujúci. Vyrážal mi dych.

Tony sa prešmykol pomedzi dve škatule a zastal pri mne. Obaja sme sípavo dychčali.

„Koľko ľudí o tom vie?“ spýtal som sa.

„Ty, ja, vrátnik. Možno ešte zopár ľudí z firmy, tí však len odovzdávali odkaz. Na vlastné oči ho videlo len niekoľko ľudí.“

„Nech to tak zostane.“

Pokýval hlavou a potom dodal: „Neodpovedal si mi.“

„Ako znela otázka?“

„Čo si o tom myslíš.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1

2