Jaroslav Perniš

Kráľovné renesancie

Copyright © 2005 by Jaroslav Perniš

Jacket design © 2005 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2005, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 80-551-2606-7

Túto knihu venujem svojim rodičom,

bez nich by som nebol tým, čím som.

BEATRICE ARAGÓNSKA

„Uhri sa radšej nechajú pobiť,

než aby nad sebou zniesli nadvládu ženy.“

MATEJ KORVÍN

Kráľovná „amoris impotens“

Castel Nuovo, Neapol, 14. novembra 1457. V tento deň uzrela svetlo sveta tá, ktorá podľa názoru českého historika Josefa Macka „nebola ani postava z antickej tragédie, ani vosková figurína či pasívna a poddajná žena, vypratávajúca pri prvej porážke bojové pole“. Život ju od mladosti naučil, že musí bojovať, nech by boli podmienky zápasu akokoľvek kruté. Mala v sebe vždy dostatok energie, ktorej vďačila za schopnosť čeliť mnohým úkladom a zradám. Dieťaťom, ktorého plač sa v tento deň ozýval z kolísky, bola Beatrice Aragónska…

Narodila sa ako kráľovská dcéra s trocha pošramoteným pôvodom. Jej otcom bol kalábrijský vojvoda Ferdinand (Ferrante), nemanželský syn aragónskeho a neapolského kráľa Alfonza Veľkého a istej dámy z Valencie, ktorú – tak ako bolo v tých časoch zvykom – vydali za kupca Gasparda Revertita z Barcelony. Ferdinand vyrastal v Neapole pod otcovým dohľadom. Vyrastal na dvore, kde sa stretávali humanisti, učenci, básnici, maliari, sochári a stavitelia. Otec ho určil za svojho nástupcu v milovanom Neapolsku a našiel mu manželku. Bola ňou Isabella della Chiaramonte, dcéra Tristana, grófa z Copertina. Táto žena, v ktorej žilách kolovala francúzska krv, sa stala matkou jeho piatich detí. Najmladšou z nich bola práve budúca uhorská kráľovná.

Beatrice nemala ani rok, keď 27. júna 1458 na neapolskom hrade Castel dell’Ovo zomrel Alfonz Veľký. Na trón nastúpil jej otec. Aký bol? A ako ovplyvnil povahu budúcej kráľovnej? Ferdinand nezdedil po svojom otcovi veľkodušnosť a šľachetnosť. Bol bystrý a vyznal sa v politickom kvase tých čias. Do rúcha mecenáša umenia zahaľoval najmä svoju mimoriadnu krutosť, vďaka ktorej sa z neho stal neľútostný panovník, neváhajúci poslať na smrť každého, kto sa mu postavil na odpor. Ale nemožno mu uprieť, že bol mimoriadne schopný a obratný vládca. čomu sa mohla Beatrice priučiť pri takomto otcovi? Podobne ako on sa stala veľkou milovníčkou koní a lovu. Matka bola otcovým pravým opakom. Na túto pokojnú, zbožnú ženu, ktorá viedla deti ku kresťanskej viere, si aj po mnohých rokoch spomínala s veľkou láskou a úctou. Beatricino detstvo sa nieslo v znamení výchovy k zbožnosti a vzdelávania v duchu humanizmu. Sama opisuje jeden deň na kráľovskom dvore nasledovnými slovami: „Vstávam na úsvite a prvú časť dňa zasväcujem bohoslužbe. Snažím sa neodvracať svoju myseľ od zbožnosti a usilovne plním svoje cirkevné povinnosti. Potom ku mne prichádzajú učitelia, ktorí mňa a mojich bratov vzdelávajú v rôznych náukách. Rozhovor s nimi pomáha rozvíjať môjho ducha.“ Ale nemala ani šesť rokov, keď toto idylické detstvo náhle prerušil záujem rodu. Otec sa ju rozhodol vydať…

Jej vyvoleným sa stal päťročný Gianbattista, syn Marzana, vojvodu zo Sessy, a Eleonóry Aragónskej, otcovej nevlastnej sestry. „Svadba“ sa konala 7. septembra 1463 na hrade Sessa. Ale neprešiel ani rok a na povrch vyplávali skutočné dôvody tohto politicky motivovaného zväzku. Jej otec ju jednoducho využil, aby uchlácholil nedôveru švagra, ktorý sa spájal s jeho nepriateľmi. Bez akéhokoľvek varovania náhle a nečakane prepadol jeho hrad, zabavil mu majetok a ako zajatca ho spolu s malým Gianbattistom uvrhol do väzenia v Castel Nuovo. Ani jeden z nich sa už nedostal na slobodu. Postupne zahynuli v okovách v podzemí mocného hradu. Samozrejme, Ferdinandov postup vyvolal obrovské zdesenie. Beatrice bezprostredne po prepadnutí hradu Sessa umiestnili spolu s matkou jej „manžela“ na hrad Aversa. Ale otcov čin nebol jedinou zlou spomienkou z detských čias. Keď sa roku 1465 vrátila do Neapola, zomrela jej matka. Zážitky z tohto obdobia jej života mali na ňu veľký vplyv. Možno práve ony prispeli k tomu, že z nej vyrástla chladná, realisticky uvažujúca žena, žena, ktorá príliš nepodliehala citom…

Po návrate do Neapola sa začala ďalšia, veľmi dôležitá etapa v živote mladej princeznej – intenzívne štúdium. Venovala sa gramatike, rétorike, histórii, filozofii. Všetko to prebiehalo pod dozorom dvorských učiteľov, ktorí boli obdivovateľmi rímskej antiky. Pod ich vplyvom začala čítať diela rímskych klasikov. Jej obľúbeným autorom bol Cicero. Milovala verše Vergília… Nezabúdala ani na pestovanie telesnej zdatnosti – lov zostal aj naďalej jej obľúbenou kratochvíľou. Od mladosti žila v dostatku. Nikdy jej nič nechýbalo. Jej život sa odohrával v kulisách nádhery a prepychu. Nevedela, čo znamená uskromniť sa. Jej životný štýl bol v úplnej harmónii so životom stredovekej feudálnej spoločnosti. Aj keď bola vzdelaná renesančná princezná, mnoho z toho, čo bolo charakteristické pre zvyky feudálnych dynastií, v nej pretrvalo. Vyhýbala sa ľuďom, ktorí boli neurodzení. Pohybovala sa len v aristokratickom prostredí. Nemala pochopenie pre mešťanov. Bola príslušníčkou elity, patrila k tým, o ktorých sa hovorilo, že majú modrú krv. Nebola vyslovene krásavica. Nechýbal jej istý pôvab, aj keď mala trocha statnejšiu postavu. Chcela sa páčiť, ako každá žena milovala šperky, krásne šaty, podliehala módnym trendom… Otec jej dokonca povolil, aby si vytvorila vlastný dvor. Stanovil jej ročný príjem tisíc dukátov, s ktorými mohla hospodáriť podľa vlastného uváženia. Aj keď to nebola malá suma, nestačila jej. Peniaze rozhadzovala plnými priehrštiami, pripravovala poľovačky, organizovala slávnosti, tancovala, nakupovala, utrácala. Niet divu, že sa ocitla v dlhoch a pred „nájazdmi“ veriteľov ju zachraňoval otec.

Rok 1473 sa pre ňu stal veľmi dôležitý. V tomto roku, pri príležitosti svadby staršej sestry Eleonóry, ju oficiálne uviedli do spoločnosti. Odetá do zlatom vyšívaných šiat, vyzdobená zlatými a striebornými šperkami, zúčastnila sa hostín a slávností organizovaných pri tejto príležitosti. Ako keby Ferdinand verejne vystavil na obdiv mladšiu dcéru, pre ktorú hodlal nájsť vhodného ženícha. A nemýlil sa. Netrvalo dlho a objavili sa prví uchádzači o jej ruku. Savojského vojvodu Filiberta odmietol. Ponuka francúzskeho kráľa Ľudovíta XI. bola zaujímavejšia – myšlienka spojiť jeho trojročného syna Karola s Beatrice sa predsa len ukázala ako veľmi odvážna. Na jar 1474 sa na neapolskom kráľovskom dvore objavili splnomocnenci uhorského kráľa Mateja Korvína, ktorý sa nakoniec stal jej manželom. Skôr než opíšeme honosnú svadbu, zastavme sa na chvíľu pri tomto panovníkovi a priblížme si základné údaje z jeho života.

Narodil sa 24. februára 1443 v Koložvári ako druhorodený syn uhorského veľmoža a gubernátora Jána Huňadyho a jeho manželky Alžbety Siládiovej. Pôvod rodu, z ktorého pochádzal, bol opradený najrôznejšími fámami a rozprávkami. Znak v erbe – čierny havran (latinsky corvinus) s korunou v zobáku – sa stal príčinou toho, že niektorí hľadali jeho priameho predka až v starovekom Ríme, v osobe Marca Valeria Corvina. Uhorský kronikár Gašpar Heltai v 16. storočí dokonca tvrdil, že otcom Matejovho otca nebol Vajk, ale sám Žigmund Luxemburský. Tí, ktorým Matej Korvín prekážal, nezabudli pri každej vhodnej príležitosti neustále zdôrazňovať „neveľmi urodzený“ či „nepatrne veľkolepý“ pôvod tohto inak mimoriadne schopného panovníka. Ale pravdu má asi uhorský kronikár Ján z Turca, ktorý Matejovho otca Jána považuje za potomka „ušľachtilého a dávneho valašského rodu“. Matej Korvín dosiahol veľmi kvalitné vzdelanie, ktoré znásobili aj veľmi dobré jazykové schopnosti – výborne ovládal popri maďarčine a chorvátčine aj latinčinu, neskôr nemčinu, češtinu a ďalšie slovanské jazyky. Veľmi si vážil vzdelanie, o čom svedčí aj jeho výrok: „Nevzdelaný kráľ je korunovaný somár.“

Už ako chlapec sa stal nástrojom otcovej politiky. Ten, v záujme posilnenia vlastného postavenia na uhorskej scéne, syna dva razy zasnúbil. Jeho snúbenicami neboli žiadne princezné, ale dievčatá z najurodzenejších uhorských šľachtických rodín. Prvou z nich bola Alžbeta Celjská. Svadbu prekazila jej nečakaná smrť. Druhá sa volala Anna a bola dcérou palatína Ladislava Gorjanského. Matejovou manželkou sa nakoniec nestala, pretože sa rozhodol pre inú. Tou inou bola Katarína, dcéra českého „husitského“ kráľa Juraja z Podebrad. Oženil sa s ňou 1. mája 1461. Vtedy už bol zvoleným uhorským kráľom. Ich zväzok trval iba tri roky. Prerušila ho Katarínina smrť. Zomrela pri predčasnom pôrode spolu s mŕtvym dieťaťom.

Takmer trinásť rokov zostal Matej Korvín vdovcom. Prečo? Podľa mnohých bol takmer ideálny partner pre všetky urodzené slečny, ktoré sa chceli vydať za kráľa. Bol nízkej postavy, skôr zavalitý ako štíhly, žiadny krásavec. Galeotto Marzio o ňom veľmi diplomaticky uviedol, že jeho krása je skôr krásou boha vojny Marsa než krásou Venušinou. Tento taliansky humanista nám o ňom zachoval mnoho správ. V jednej z nich hovorí o tom, ako pristupoval k prekonávaniu prekážok: „Kráľ často vravieval: Okrem iného jestvujú tri veci pre človeka nemilé. Sú nimi zohrievaná omáčka, uzmierený nepriateľ a fúzatá žena. V zohrievanej omáčke cítiť niečo nechutné, v uzmierenom nepriateľovi zostáva čosi zo starého nepriateľstva, a pokiaľ ide o fúzatú ženu, kto na nej nevybadá niečo z muža? Protirečí prírode a vnuká podozrenie, že aj v zločine bude mať mužskú odvahu.“ Povesť Mateja Korvína bola vynikajúca – vedelo sa o ňom, že je silný, bohatý, múdry panovník, príkladný kresťan, rytier, bojovník za pravú vieru. čo bolo teda dôvodom, že mal problém nájsť novú životnú partnerku? Dôvodom bola skutočnosť, že ju nehľadal v radoch šľachty, ale na kráľovských dvoroch. Sobášom s princeznou si chcel „vylepšiť“ vlastný rodokmeň. Bol predsa uhorský kráľ, a preto chcel dosiahnuť spriaznenie s niektorou zo starobylých panovníckych dynastií. Jeho vyslanci priniesli odmietavú odpoveď z viacerých dvorov. Pre mnohých bol iba „parvenu“ – povýšenec bez urodzených predkov. Poľský kráľ ho verejne označil za „tyrana, ktorý len uchvátil kráľovský titul“.

Jedna skupina vyslancov predsa len priniesla pozitívnu odpoveď. Matej bol práve v sliezskom mestečku Vroclav, keď sa 30. novembra 1474 dozvedel, že aragónsky kráľ Ferdinand súhlasil s tým, aby sa jeho najmladšia dcéra Beatrice stala jeho manželkou. Teraz už nič nestálo v ceste, aby sa začali veľkolepé prípravy na honosnú svadbu.

Beatrice bola jednou z najbohatších neviest Európy – venom mala dostať celkovo dvestotisíc zlatých. Ale bola len dcérou vznešeného „bastarda“. Matej Korvín bol zasa jedným z najmocnejších kráľov na starom kontinente. Chýbal mu však vznešený rodokmeň.

Od vyhlásenia zásnub do samotného sobáša uplynuli viac ako dva roky. 7. septembra 1476 do Neapola vstúpil veľkolepý sprievod uhorského kráľa na čele s vroclavským biskupom Rudolfom von Rüdesheim, a tvorilo ho až sedemstopäťdesiatšesť rytierov. Jeho úlohou bolo priviesť do Uhorska budúcu Matejovu manželku. Beatrice opustila rodný Neapol 18. septembra. Začiatkom decembra už bola na uhorskej pôde. Z denníka vroclavského notára Petra Eschenloera sa dozvedáme, že Matej Korvín v piatok 6. decembra vyzval pánov, ktorí sa zišli v Budíne, aby s ním odcválali do Stoličného Belehradu privítať nevestu. V nedeľu sa spolu s tritisíc jazdcami vydal na cestu a v pondelok dorazil do korunovačného mesta. V utorok šiel naproti Beatrice. Celý sprievod sa jagal zlatom, striebrom, šperkami a drahokamami. Pred kráľom cválalo na mohutných paripách desať pážat v šatách zo žltého, sivého, zeleného a hnedého zamatu. Na pol míle od Stoličného Belehradu boli postavené šiatre. Na zemi rozprestreli trinásť balov belasého súkna, po ktorom mali nevestu priviesť pred kráľa. Tá v sprievode budúcej svokry prišla v pozlátenom kočiari, potiahnutom zeleným zamatom pretkávaným zlatými niťami. Aj kočiši boli oblečení v livrejách zo zamatu so zlatými gombíkmi. Okrem toho sem dorazilo ďalších sedem pozlátených kočiarov ťahaných šesťzáprahom. Beatrice zostúpila na belasé súkno na mieste, kde ju očakával nastávajúci manžel. Potom nasadla na bieleho koňa, zatiaľ čo on mal pripraveného hnedého žrebca. Takto vstúpili do korunovačného mesta, kde v Bazilike Panny Márie prijala 12. decembra kráľovskú korunu. Beatrice mala oblečené červené zamatové šaty. Rukávy na nich boli prestrihnuté podľa talianskej módy. V rozpustených vlasoch sa jej skveli dve vzácne a takmer dokonale okrúhle pravé perly.

Privítanie a korunovácia boli len začiatkom veľkolepého predstavenia, ktoré pre ňu Matej Korvín pripravil. Oslavy pokračovali od nedele 15. decembra v Budíne. Tam sa aj o sedem dní konal sobáš. Svadobná hostina, ktorej predchádzal rytiersky turnaj, bola veľkolepá. Dokonca poznáme aj presný jedálny lístok, ktorý nám zachoval Hans Seybolt: „Prvým chodom boli cukrovinky. Pri druhom chode švitorili živé vtáky. Tretím chodom bola pečienka z diviny, štvrtým biele a hnedé nárezy mletého mäsa, piaty chod predstavoval pozlátený kríček, na ktorom odpočívali jagaví anjeli a veveričky. Na šiestom podnose boli uložené na žltých jablkách prepelice a kapúny. Siedmy chod predstavoval oplotenú záhradu. Na plote sedeli vtáky, v strede záhrady sa vypínal zlatý myrtový stromček a na ňom viseli hnedé a zelené hrušky a sladkosti, veľké sťa kokosový orech. Celé to bolo zhotovené z karamelizovaného cukru. Ôsmym chodom bola ryža, deviatym opäť pečienka z diviny, desiatym kurča v akejsi žltej omáčke, napokon jedenástym chodom boli šišky.“ Čo dodať? A k tomu pripočítajme ešte oslavné ódy na nevestinu krásu a pôvab… Matej Korvín od samého začiatku zahorel k mladej neapolskej princeznej obdivom a láskou. Sprevádzal ju na každom kroku, zahrnoval ju pozornosťou, darmi. Osobne viedol oslavy, bol autorom ich scenára. Chcel demonštrovať bohatstvo a moc kráľovstva, v ktorom panoval. V očiach Beatrice sa mu to určite podarilo. Ale pozorovateľom neušlo, že sa na svadobnom veselí napriek pozvaniu nezúčastnil ani jeden z kráľov, nehovoriac o cisárovi. A ako sa skončila svadobná noc nového panovníckeho páru? Podľa názoru jedného z účastníkov na nej „nebolo cudzích svedkov, nikto mladomanželov neobsluhoval jedlom ani nápojmi. Kráľ si ľahol vedľa manželky a útokom dobyl pevnosť“.

Spočiatku bolo všetko v poriadku. Na mnohé si ale Beatrice nikdy nezvykla. V prvom rade jej prekážalo počasie. Zo slnečného Neapola prišla do krajiny, kde panovali tuhé mrazy, silný vietor, nekonečné jarné dažde, zablatené cesty… Chýbali jej určité veci, ktoré sa v Uhorsku nedali zohnať. Nikde nemohla kúpiť drahé látky, kvalitné potraviny, šperky. Predsavzala si zušľachtiť „bojovné uhorské plemeno“ a začala tým, že prinútila Mateja, aby sa začal holiť. Nevedela sa zmieriť so spôsobom stolovania, pretože Uhri na jej veľké zdesenie nejedli každý zo svojho vlastného taniera, ale všetci si brali kúsky jedla z jednej misy. Nepoznali vidličky, ale mäso si brali priamo holými rukami. Snaha zaviesť spôsob života, na aký bola zvyknutá na otcovskom dvore, jej nepridala na povesti. Považovali ju za márnotratnú. Jej svokra videla v nákupe šatstva, šperkov a lahôdok v zahraničí iba zbytočné utrácanie peňazí a ožobračovanie kráľovstva. Matej Korvín nad ňou držal ochrannú ruku. Získala si ho nielen pôvabom, ale najmä vzdelaním. Už zmieňovaný taliansky humanista Galeotto Marzio o nej zanechal toto krásne svedectvo: „Bola pannou ušľachtilých mravov, vzdelaná v písomníctve a vede, bystrá a láskavá v reči a zároveň pohotová vo vážnych odpovediach. Keď rozprávala, bolo v tom naozaj toľko pôvabu, že vzbudzovala obdiv. Plnila nielen povinnosti kráľovskej dôstojnosti, ale aj súkromné povinnosti ženy tak dobre, že mohla súperiť s hocikým v dejinách. K jej zdržanlivosti a panenskej ostýchavosti, snúbiacej sa so vznešenosťou, pristupovala aj príznačná pohotovosť v citovaní autorov. Keď sa rozprávalo o vrtošivosti istej dámy, hneď uviedla známy Vergíliov verš – „Žena je čosi vždy vrtošivé, menlivé.“

Nad vzťahom oboch manželov sa po niekoľkých rokoch spolužitia začali sťahovať tmavé mračná. Príčinou sa stala skutočnosť, že Beatrice – podľa vyjadrenia jedného z lekárov – bola „amoris impotens“, čiže „neschopná lásky“. Mal však na mysli niečo iné, ako by sa na prvý pohľad zdalo. Manželská láska mala v očiach stredovekých lekárov zmysel iba vtedy, ak viedla k splodeniu potomkov. Beatrice bola neplodná. Matejovi Korvínovi nezostávalo nič iné, len nejakým spôsobom zabezpečiť následníctvo po sebe. Najmä pod tlakom svojej matky Alžbety Siládiovej sa rozhodol priviesť na dvor nemanželského syna Jána Korvína, ktorého mu porodila rakúska meštianka Barbara Edolpöcková zo Steinu, s ňou udržiaval ľúbostný pomer ešte predtým, než sa oženil s Beatrice. Prišiel a s ním aj jeho matka. Daroval mu rozsiahle majetky a vysoké hodnosti. Jeho manželka takéto riešenie odmietala. Matejovho ľavobočka nenávidela. Veľmi skoro nastúpila do frontálneho útoku najmä proti Barbare, ktorú označila za čarodejnicu a obvinila ju z toho, že ona je hlavnou príčinou jej neschopnosti počať kráľovho legitímneho potomka. Dokonca žiadala jej smrť. Obvineniam sa nevyhla ani jej svokra. Vinou toho panovala na dvore veľmi dusná atmosféra, ktorá sa trocha uvoľnila smrťou Alžbety Siládiovej roku 1483.

Matej Korvín sa snažil mierniť Beatricine výbuchy hnevu a zlosti. To mu ale nebránilo, aby synovi zabezpečil primeranú výchovu a vzdelanie. Udelil mu mnoho titulov. Stal sa huňadským grófom, liptovským vojvodom, opavským kniežaťom… Dokonca pre neho vyhliadol aj vznešenú nevestu. Bola ňou Bianca Maria Sforzová, dcéra milánskeho vojvodu. Beatrice protestovala, ale nič nezmohla. Práva Jána Korvína boli zakotvené v celom rade listín. Ak by aj priviedla na svet dieťa, nemal byť z dedičstva po otcovi úplne odstrčený. Podporu hľadala aj v zahraničí. Nechcela dopustiť, aby nenávidený Ján Korvín nastúpil na trón jej muža. Chcela vládnuť sama. Bola ako zaslepená. Vôbec si neuvedomila, že v spojení s mužovým nemanželským synom by bola oveľa silnejšia. O úsilí svojej ženy zmocniť sa vlády Matej Korvín informoval dokonca aj jej vlastného otca. V liste, ktorý odniesol na jar 1489 do Neapola prešporský prepošt, neskorší nitriansky biskup, sa uvádza: „Kráľovná sa snaží (síce nie otvorene) o niečo, čo v žiadnom prípade nemôžeme urobiť. Chce dosiahnuť, aby sa stala naším následníkom na tróne… Ale uhorský národ je skôr ochotný dať sa vyzabíjať do posledného človeka, než trpieť vládu ženy… Kráľovnú, pravdu povediac, nemá náš ľud v obľube. Mrzí nás to, ale naliať do ľudí lásku nemôžeme. Vo dne v noci nás obťažuje nielen prosbami, ale i slzami, stálym bedákaním a roztržkami.“

V čase, keď diktoval tento list, bol už chorý. Trápila ho dna. Bolesti a opuchy kĺbov spôsobili, že nebol schopný už ani chodiť. Astrológovia, ktorým veľmi dôveroval, ho varovali pred zimnými mesiacmi, ktoré vážne podlomia jeho zdravie. Preto sa rozhodol odcestovať do Viedne. Tam začiatkom apríla 1490 dostal pravdepodobne mozgovú porážku. Krátko predtým sa rozčúlil. Chcel figy. Keď mu ich doniesli, s chuťou sa do nich zahryzol. Boli skazené. Vypľul ich a začal nadávať na sluhov, ktorí ho tak nedbalo obslúžili. Nebolo možné utíšiť ho. Všetkým sľuboval tvrdé tresty. V tej chvíli dostal záchvat a zrútil sa na zem. Sluhovia ho odniesli na lôžko. Beatrice, ktorá sa medzitým vrátila, mu už nemohla pomôcť. Hladila ho po tvári, ískala ho vo vlasoch, dotýkala sa ho. Postupne mu ochrnuli ruky. Celé telo mal bezvládne. Ráno 6. apríla skonal. Z Beatrice sa stala kráľovská vdova…

Smrť Mateja Korvína uvoľnila vášne, odštartovala zápas o jeho dedičstvo. Uchádzačov o trón bolo niekoľko. Na prvom mieste to bol jeho nemanželský syn. Toho z nástupníckej hry veľmi rýchlo vyradili. Ambícií sa nevzdával ani rímsky kráľ Maximilián I. Habsburský, český kráľ Vladislav II. Jagelovský a jeho brat Ján Albrecht. V hre aj naďalej zostávala Beatrice Aragónska, ktorá v kráľovskej rade dala veľmi zreteľne najavo, že napriek veľkému žiaľu zo smrti milovaného manžela a napriek túžbe „žiť v tichosti kláštorných múrov“ je ochotná podriadiť sa záujmom kráľovstva a ponúknuť ruku tomu kandidátovi na nositeľa svätoštefanskej koruny, ktorého šľachta zvolí za svojho legitímneho kráľa. Mohli ju poslať naspäť do Neapola. Ale vedeli, že by dobrovoľne neodišla. Museli s ňou počítať, pretože mala peniaze, vplyv a obrovské ambície. Kto má peniaze, má vojsko. Mohla byť nebezpečná.

Po dlhých rokovaniach predstavitelia uhorskej šľachty nakoniec za nástupcu Mateja Korvína zvolili Vladislava Jagelovského. Za nového uhorského kráľa ho vyhlásili v Kostole svätého Juraja v Budíne 15. júla 1490. Tento muž sa mal stať tretím Beatriciným manželom. Vladislav sa s týmto plánom zoznámil koncom júla. Postavili ho vtedy pred celý rad podmienok, ktoré musel splniť. Šlo o tzv. volebnú kapituláciu. Jej hlavnou súčasťou bol záväzok, že ako novozvolený uhorský kráľ potvrdí všetky privilégiá uhorskej šľachty. S tým nemal vôbec problém. Oveľa ťažšie niesol tlak, týkajúci sa svadby s ovdovenou kráľovnou. Tušil nepríjemnosti. Už keď vstúpil do Budína, zistil, že Beatrice sa verejne prezentuje ako jeho nastávajúca manželka. Nemožno sa jej diviť, pretože deň pred jeho vyhlásením za uhorského kráľa, 14. júla, jej šľachtici sľúbili, že ho prinútia oženiť sa s ňou. V deň jeho voľby dokonca nechala rozhadzovať peniaze medzi zhromaždený dav, ako by už bola skutočnou panovníčkou. Ale Vladislav Jagelovský takéto nadšenie nepociťoval. Netúžil oženiť sa so ženou, s ktorou mal jeho predchodca toľko starostí. Jej ctižiadostivosť bola verejne známa. A známa bola aj skutočnosť, že je neplodná. Jeden zo súčasníkov ho pred ňou priamo vystríhal, keď mu povedal: „Vyvaruj sa, kráľ, tejto Neapolčanky ako moru a zlého ducha a považuj jej jedovaté sľuby za zdroj otravy!“ Beatrice si veľmi rýchlo všimla, že sa snaží vykľučkovať zo zväzku, ktorý jej dohodli predstavitelia uhorskej šľachty. Počítala s tým, že 12. augusta sa uskutoční jej svadba. O dva dni neskôr sa stretla už len s chladným Jagelovského odmietnutím. Zúrila, plakala, obviňovala, vyhrážala sa. Vladislavovi dala ultimátum – ak do ôsmich dní verejne neoznámi, že si ju vezme za právoplatnú manželku a nestanoví termín sobáša, bude jej musieť vyplatiť veno, ktoré do Uhorska priniesla, ale aj všetky náklady, ktoré mala v súvislosti s vládou v tomto kráľovstve. Hovorilo sa o astronomickej sume päťstotisíc zlatých. Bol to nôž na krku. Kde vziať takú sumu peňazí? Vladislav, ktorý nedisponoval veľkým množstvom peňazí, musel vynaložiť všetky sily, aby ju upokojil. Keď nedosiahla svoje, opustila Budín a odišla do Ostrihomu. Odtiaľ adresovala kráľovi výzvu, že ak nedodrží svoj manželský sľub, dá svoje vojsko a peniaze k dispozícii jeho nepriateľom a postúpi im nielen Ostrihom, ale aj ďalšie významné uhorské mestá. Situácia začala byť veľmi vážna. Predstavitelia uhorskej šľachty boli znepokojení. Na zasadnutí kráľovskej rady 4. októbra 1490 nakoniec padlo definitívne rozhodnutie. Vladislav vyhlásil, že sa ožení s vdovou po Matejovi Korvínovi, len aby vyšiel v ústrety volaniu uhorskej stavovskej obce. Vydal o tom dokonca listinu. Opísal v nej okolnosti, za ktorých uvedený sľub zložil: „Prisahám pred Bohom a pred ľuďmi, že z týchto všetkých príčin, a zvlášť preto, že je Beatrice neplodná, neuzavriem s ňou sobáš. A ak som jej v minulosti dal manželský sľub, či ešte v budúcnosti dám, stalo sa tak len na naliehanie uhorských stavov a len v záujme krajiny a v dôsledku ťarchy nevyhnutnosti. Poslal som totiž už domov svoje české vojsko a nemám iné prostriedky, ako zabrániť skazám, ktoré hrozia kráľovstvu a všetkému kresťanstvu od tejto kráľovnej. Bol som preto okolnosťami prinútený bojovať ľstivo a podľa panskej rady uzavriem formálny sobáš s Beatrice, aby som ľahšie vyhnal nepriateľov z uhorskej krajiny. Ale aby som nebol upodozrievaný z ničomného podvodu, hovorím, že na ľstivé úklady odpovedám ľstou. Znova potom vyhlasujem, že som nikdy netúžil, a ani dnes netúžim oženiť sa s Beatrice a považujem toto manželstvo i podľa slov v súčasnosti za neexistujúce.“

Vedela Beatrice o Vladislavovom postoji k ich svadbe? Alebo jej to bolo jedno, hlavne keď bude opäť oficiálnou uhorskou kráľovnou? Svadba bola skromná a tajná. Konala sa v arcibiskupskom paláci v Ostrihome. Beatrice sa na obrad starostlivo pripravila. Dala si rozpustiť vlasy tak, aby jej splývali po oboch stranách tváre. Odmietla predstúpiť pred Vladislava v tento deň ako ctihodná vdova s vlasmi zvinutými pod vdovským čepcom. Vo vlasoch mala kráľovský diadém. Šaty, ktoré obopínali jej telo, boli ušité z najjemnejšieho hodvábu. Bol to zvláštny obrad. Celebroval ho rábsky biskup iba v prítomnosti malého počtu ľudí. Vladislav svoju novú manželku neobjal, nepobozkal, ale urýchlene opustil komnatu, kde bol práve požehnaný jeho zväzok. Podľa kanonického práva ostrihomská svadba nebola právoplatná, pretože nový uhorský kráľ už bol ženatý. A Beatrice o tom vedela…

Pristavme sa teda na chvíľu pri tejto „manželskej“ kauze, ktorá Vladislava Jagelovského stavala do veľmi trápnej pozície bigamistu. Tou, ktorú oficiálne považovali za jeho legitímnu životnú družku, bola Barbora, jedna z jedenástich dcér brandenburského kurfirsta Albrechta, zvaného Achilles, z rodu Hohenzollernovcov. Narodila sa na zámku v Ansbachu 30. mája 1464. Podmienky jej manželstva s mladým Jagelovcom boli dohodnuté roku 1476. Svadobnú zmluvu podpísali v Prahe 12.vseptembra. Onedlho bol v Ansbachu uzavretý sobáš v zastúpení. Zmenená politická situácia nakoniec spôsobila, že ďalšie kroky, vedúce k skutočnej svadbe a konzumácii manželstva, sa už nepodnikli. Ale podľa kanonického práva bol Vladislav ženatý, aj keď Barboru nikdy v živote nevidel.

Manželské „problémy“ uhorského kráľa vyvolali v Európe škandál. Beatrice informovala o svojich ťažkostiach otca, a ten neváhal. Obrátil sa na pápeža, na vladárov v Benátkach, Florencii, Ferrare a Miláne. Oznámil im, že sobáš jeho dcéry s Vladislavom Jagelovským bol riadne naplnený. Neapolský kráľ Ferdinand si myslel, že zverejnením záležitosti, ktorá bola dovtedy utajená, svojej dcére pomôže. Ale z jeho strany to bola medvedia služba. Jagelovec dospel k definitívnemu záveru – bol rozhodnutý zbaviť sa ženy, ktorú mu vnútili. Beatrice stratila v Uhorsku aj posledných stúpencov. Otvorene padali návrhy, aby kráľ zrušil svoje sľuby, aby ju vyhnal nielen z kráľovského dvora, ale aj z Uhorska. Dlho utajovaná nenávisť k Talianke a jej kamarile vyplávala na povrch. Začala sa diplomatická vojna. Beatrice sa obrátila na pápeža a žiadala o potrestanie krivoprísažníka. Vladislav tiež nelenil. Jeho vyslanci na čele s nitrianskym biskupom argumentovali v Ríme, že podľa zásad kanonického práva manželstvo, uzatvorené pod nátlakom, a navyše nekonzumované, nemôže byť platné. Ďalej tvrdili, že nemožno hovoriť o manželskom zväzku vtedy, ak jeden z partnerov je viazaný manželským sľubom s inou osobou.

Manželským sporom uhorského kráľa sa zaoberalo pápežské konzistórium 8. januára 1493. Rokovanie trvalo plných sedem hodín. Alexander VI. a kardináli si vypočuli argumenty nitrianskeho biskupa a potom dali priestor na vyjadrenie aj druhej strane. Obhajcovia legitimity zväzku s Beatrice síce pripustili, že Vladislav a Beatrice nevystupovali na verejnosti ako kráľ a kráľovná. Ale za viac ako isté považovali, že medzi nimi došlo niekoľkokrát k pohlavnému styku, čím sa manželstvo naplnilo a stalo sa právoplatné. Nezabudli pripomenúť, že Beatrice chcela po smrti Mateja Korvína vstúpiť do kláštora, ale od tohto zámeru ju odhovorili predstavitelia uhorskej šľachty, ktorí ju prinútili prijať Vladislavov návrh. Tvrdili, že pre kráľa je nedôstojné a nečestné, keď nie je schopný dodržať svoj manželský sľub. Zároveň pripomenuli, že vec ohrdnutej kráľovnej bude brániť všetkými prostriedkami nielen neapolský kráľ, jej otec, ale aj jej pokrvný príbuzný, aragónsky kráľ Ferdinand II.

Definitívny verdikt padol až o sedem rokov neskôr, 3. apríla 1500. Alexander VI. rozhodol „v mene Ježiša Krista a v záujme nebies“ tak, že manželský zväzok medzi nimi je neplatný a ruší sa aj v tom prípade, ak bol dokonaný. Zároveň vyviazal Vladislava Jagelovského aj z manželského sľubu, ktorý dal pred mnohými rokmi Barbore, dcére brandenburského markgrófa. Beatrice musela uhradiť všetky náklady spojené s dlhoročným procesom, a to vo výške dvadsaťpäťtisíc zlatých. Už súčasníci hovorili, že Vladislav sa zo zväzku jednoducho vykúpil, keď pápežovi zaplatil v hotovosti tridsaťtisíc zlatých a každému členovi súdu minimálne dvetisíc. Nebolo dôležité, či sudcov podplatil. Bola to bežná prax, najmä za pontifikátu Alexandra VI. Oveľa dôležitejšia bola skutočnosť, že od apríla 1500 bol Vladislav považovaný v Európe za slobodného muža.

Beatrice prijala rozhodnutie pápežského konzistória ľahostajne. Odmietla ponuku svojho exmanžela, aby zostala v Uhorsku a žila z dôchodku, ktorý by jej vyplácal. Bola hrdá. Odmietla almužnu. Chcela naspäť svoje veno. Neuspela. Opustila Ostrihom. Istý čas strávila vo Viedni. Odtiaľ si vyžiadala súhlas Benátskej republiky na cestu do Ferrary. Vstúpila tam 30. januára 1501 v sprievode stopäťdesiat rytierov. Ercole d'Este, manžel jej staršej sestry Eleonóry, ju privítal s najvyššími poctami. Na jej počesť usporiadal ples a veľkolepé slávnosti. Nezdržala sa tam dlho. Smerovala do Neapola. Do rodného mesta vstúpila 16. marca. Od okamihu, keď ho opustila, aby sa vydala za Mateja Korvína, uplynulo už štvrťstoročie. V meste pod Vezuvom bola len krátko, keď ju vpád francúzskych vojsk Ľudovíta XII. prinútil odísť. 26. júla ušla v sprievode svojich dám z mesta. Uchýlila sa na ostrove Ischia. Tam v bezpečí prežila inváziu Francúzov. Potom sa opäť vrátila do Neapola. Nevzdala sa a opäť žiadala o navrátenie svojho vena. Pomáhal jej aj nový pápež Július II. V júni 1504 vyzval Vladislava Jagelovského, aby svojej bývalej manželke zabezpečil živobytie, lebo je vraj odkázaná na žobrotu a živorenie. O dva roky neskôr opäť vyzval uhorského a českého kráľa, aby žene, ktorá spadla z takej výšky do hlbokej priepasti, poskytol peniaze na dôstojnejší život. Ale Vladislav nereagoval. Samozrejme, Beatrice sa dozvedela, že sa opäť oženil. Vedela, že jeho manželkou sa stala francúzska princezná Anna de Foix. Túto ženu Vladislav skutočne miloval. Keď roku 1506 zomrela pri druhom pôrode, bol naozaj nešťastný.

Beatrice vtedy ešte stále žila. Skonala v Neapole 13. septembra 1508. Pochovali ju ako skutočnú kráľovnú v miestnom Kostole svätého Petra mučeníka. Do hrobu ju uložili odetú v bielom rúchu s kópiou zlatej kráľovskej koruny na hlave a pozláteným jablkom v ruke. Tá, ktorá až do posledných chvíľ Vladislava neustále žiadala o navrátenie vena, zomrela bohatá. Keď čítali jej poslednú vôľu, žasli. Pätnásťtisíc zlatých odkázala na výstavbu Chrámu svätého Petra v Ríme. Päťdesiattisíc si mali rozdeliť jej súrodenci a príbuzní…

A aké spomienky sa o nej zachovali v análoch? Zaradila sa medzi najrozporuplnejšie postavy uhorských dejín. Táto vzdelaná renesančná princezná a patrónka umelcov sa sama pripravila o priazeň svojich poddaných. Vlastné mocensko-politické ambície, tvrdohlavosť, márnotratnosť, ale najmä nesprávny a nerealistický odhad politickej situácie ju donútili k tomu, že veľmi neslávne musela opustiť kráľovstvo svätého Štefana.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Kráľovná „amoris impotens“