Emma Tekelyová

SLÁVA NA SPLÁTKY

Text © Emma Tekelyová 2005

Jacket design © Viera Fabianová 2005

Slovak edition © Ikar 2005, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Odborní poradcovia:

MUDr. Jana Šrámeková

riaditeľka 1. laserového dermatokozmetického centra v Bratislave

MUDr. Vlastibor Minarovjech

primár Kliniky plastickej chirurgie Nemocnice Ružinov

Tento román je fikcia.

Všetky mená, osoby, miesta a udalosti sú vymyslené.

Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami a udalosťami

je čisto náhodná.

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011 ako svoju

74. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba Ikar, a. s., Bratislava.

ISBN 80-551-2645-6

1. KAPITOLA

Rozpršalo sa. Kvapky tancovali v džezovom rytme po chodníku, bubnovali na kapoty áut, narážali na pouličné abribusy a tým, čo nemali dáždnik, roztopašne kropili tvár. Veľkomesto žilo pracovným dňom. Ľudia sa náhlili za povinnosťami, ale len málokto vyšiel do ulíc, ak nemusel. Daniele dážď neprekážal. Počasie vždy dojemne dotváralo jej životné zmeny. Vlasy stiahnuté do chvosta jej chránila čiapka so šiltom, no dážď máčal jej nové lodičky! Dočerta! Voda v kožených topánkach znamená katastrofu. Peňazí nemala nazvyš, a tak vykročila ráznejším krokom.

Presne takýto upršaný deň bol, keď sa rozhodla, že sa prestane ľutovať. Veselá, milá, úprimná, dochvíľna… Bože, aké chvály o nej spievali kolegovia. A predsa odišla! Potrebovala odísť a zabudnúť. Kvôli Romanovi. Škola bola prázdna, iba predposledný týždeň prázdnin sa začali zbiehať kolegovia. Riaditeľka ju po lete privítala veľkým objatím ako každého učiteľa, ale Daniela bola pevne rozhodnutá necúvnuť. Svoj úmysel odísť zo školy k prvému augustu jej oznámila už v júli. Nechcela si to rozmyslieť, ani čakať na výpoveď dva mesiace. Nemohla vyčkávať, kým sa celý okres dozvie, že jej muž spáva s inou. Urputne hľadala dôvod, ktorým by riaditeľku presvedčila, až ho konečne našla: učiť v hlavnom meste je pre ňu výzva, má novú prácu. Riaditeľka jej na rozlúčku povedala, že je mladá a má nielen právo, ale aj povinnosť zbierať skúsenosti. Ako sa jej uľavilo! Má to konečne a definitívne za sebou!

Kúpila si všetky inzertné noviny a otvorila fľašu vína. Jediná správna vec, ktorú môže urobiť, je začať niekde inde. Tam, kde ju nikto nepozná a kde ju nikto nebude súdiť. Nemusí učiť v škole, môže robiť hoci sekretárku alebo servírku. Len aby už bola preč!

Celý deň bol zahalený mrakmi, ani poludnie nebolo výnimkou. Ľudia sa náhlili do jedální, bistier a podnikov rýchleho občerstvenia. Pre väčšinu nastal čas obeda. Aj to jej doma prekážalo, že bola každému na posmech. V malom meste, keď si nedáte bravčové stehno s ryžou a kompótom, vyzeráte ako nenormálny. Kým ostatní chodili do školskej jedálne, pila v kabinete kefír a zajedala ho grahamovými rožkami. Kolegyne nechápali. Veď vážila iba päťdesiatdeväť kilogramov, a ešte držala diétu! Daniela si však mohla obliecť čokoľvek. Mala súmernú postavu, výšku stosedemdesiatdva centimetrov. Muži jej hádali najviac dvadsaťštyri rokov, i keď sa ne zadržateľne blížila k tridsiatke. Hoci na nijakého chlapa teraz nemala pomyslenie, bola rada, že je štíhla. Už kvôli ľuďom. Vo veľkom meste sa posudzuje človek aj podľa toho, ako vyzerá. Prešla cez rušnú križovatku a vydala sa hlavnou ulicou do nákupného centra. Fúkal ostrý studený vietor, hlavu vtiahla medzi plecia. Návaly vetra neustávali ani medzi vysokými administratívnymi budovami. Pridala ešte viac do kroku.

Prvé, čo po príchode sem zohnala, bola brigáda v pizzerii a podivný podnájom na prízemí starého rodinného domu na predmestí. Bola vychovaná skromne, na začiatok to ušlo. Po mnohých rokoch zatúžila byť znova dieťaťom. Len tak sa vyplakať a dať sa poľutovať. Ale komu? Na povzbudenie si opakovala: Zlý začiatok, dobrý koniec!

Prečo na ňu aj dnes doľahli také depresívne nálady? Sú to presne tri mesiace, odkedy odišla z domu. Žeby to počasie? Konečne nastúpila na miesto, ktoré sľubovalo zaujímavú prácu! Konečne sa na ňu usmialo šťastie! Má nový privát, a hoci je to iba garsónka, má ju sama pre seba. Keď má už všetkého dosť, stačí prísť domov, zavrieť dvere. Iba keby tu nebola taká sama!

Zo zadumania ju prebralo zvonenie mobilu.

„Daniela? Dnes slúžite až do večera, od druhej do desiatej, zariaďte si to!“ hlas hlavnej sestry nepripúšťal námietky.

Vedela, že bude robiť vždy jeden dlhý týždeň dopoludnia a druhý krátky popoludní, soboty bývali obsadené podľa rozhodnutia riaditeľky. Keď bol na klinike nával, vopred jej oznámili, že končia až neskoro večer. Bolo to fér! Zaškoľovací mesiac mala Daniela za sebou. Na klinike sa všetci tvárili vľúdne, usmievanie bolo v náplni práce. Okrem toho sa vyžadovala diskrétnosť, individuálny prístup ku klientom a vľúdnosť. Na jej miesto sa robili až tri konkurzy. Oznámili jej, že je v skúšobnej lehote a každá nepresnosť či porušenie povinností je dôvodom na okamžité ukončenie pracovnej zmluvy. Pri pomyslení na službu jej preto každý deň zvieralo žalúdok.

Dnes má ešte dve hodiny čas, to je dobre. Konečne vbehla do nákupného centra. Rukou si prebehla po orieškových vlasoch, ktoré jej trčali spod mokrej čiapky, oprášila si z kabáta dažďovú vodu a rozopla ho. Vnútri bolo príjemne teplo. Ani nevie, načo sem prišla. Nepotrebovala robiť nijaké nákupy, peňazí nazvyš nemala. Chýba jej odlakovač! Pohľadá drogériu. Míňala jagavé butiky, značkové obchody, reštaurácie a kaviarničky. Stále ju fascinovali. U nich doma na námestí bola iba jedna cukráreň, v hoteli reštaurácia a pod vežou pri kostole kaviareň. Dva obchody s textilom, jeden butik a za námestím malý obchodný dom so zmiešaným tovarom. Obdivovala, s akou samozrejmosťou ženy v shoping parku, ktorým nebolo možno uhádnuť vek, nosili na sebe najnovšie módne novinky, niesli sa po vyblýskaných chodbách, klebetili, chichotali sa. Mali v sebe vzrušujúci náboj. Daniela túžila byť taká ako ony, klopkať ihličkami, prehŕňať sa medzi najnovšími kolekciami v butikoch a potom si len tak zájsť na kávu s priateľkou a nalakovanými nechtami si zapáliť dlhú cigaretu.

V nákupnom centre bola akási neistá. Stratená. Nechápala, čo sa to s ňou stalo. Doma si vo všetkom verila. Mama bola krajčírka, často na nej špendlila kostýmy a Daniela sa pred veľkým zrkadlom cítila ako modelka. Chodili k nim lepšie dámy, dávali si šiť na mieru, počúvala ich rozhovory a pozorovala ich spôsoby. A potom ich napodobňovala, čo mamu hnevalo. Ako takmer každé dievča chcela byť herečkou. V škole hrala divadlo, na javisku z nej okamžite spadla tréma, ale aj v živote bola sebaistá. Až keď mama povedala, že od čias Studenkovej nijaká iná herečka neurobila dieru do sveta, išla na pedagogickú. Tam sa spievalo, kreslilo, mali dokonca vlastné divadielko, pre ktoré Daniela navrhla a ušila kostýmy. Boli to krásne časy.

Odvtedy sa Daniela ani poriadne nenamaľovala. Ako učiteľka sa naučila vystupovať sebavedome aj bez mejkapu. Maskara a vlasy do chvosta. Teraz v hlavnom meste si uvedomila, že je nepovšimnuteľná ako sivá myš.

„Máš voľno?“ prekvapil ju hlas za chrbtom.

„Monika!“ potešila sa Daniela.

Monika bola spriaznená duša z práce. Povedať o nej iba toľko, že je sestričkou v ambulancii, by nestačilo. Mala dvadsaťtri rokov, bola slobodná a trochu bucľatá, ale pôsobila šťavnato a chutne ako ovocie, možno preto, že sa v jednom kuse smiala. Tej dievčine všetko pripadalo smiešne. Najmä muži. Usilovala sa obliekať podľa najnovšej módy, ale niektoré módne novinky na jej postave vyzneli groteskne. Monika v jednom kuse hovorila, často bola hlučná, Daniele sa však javila úprimná. Najviac na nej obdivovala, že si z ničoho nič nerobí, bola taká veľká optimistka, že aj svoje tukové vankúšiky považovala za príťažlivé. Daniele vždy dobre padlo, keď sa s Monikou mohla porozprávať. Aj teraz ju potešilo, že stretla jediného človeka, ktorého v tomto mravenisku cudzích ľudí pozná.

„Monika, to je náhoda! Myslela som si, že dnes slúžiš!“

„Slúžila som doobeda! Nemám veľa času, mám tu rande, ale môžeme si dať kávu,“ vychrlila Monika v módnej bunde a džínsových nohaviciach, po akých túžila aj Daniela. „Počula si, kto bol u nás minulý týždeň? Išla rovno k riaditeľke!“ nahlas referovala najnovšiu klebetu a pritom sa chichúňala. „Mala tmavé okuliare a myslela si, že ju nikto nespozná, haha!“ dôverne sa naklonila k Daniele. Objednala si kávu so šľahačkou, kubánsku tortu aj kolu. Daniela pochopila, že Monika hovorí o nejakej pacientke, ale nepáčilo sa jej, že Monikin zvonivý hlas sa niesol aj k okolitým stolom.

„O tom sa predsa nesmie hovoriť,“ pokúšala sa ju zastaviť.

Daniela si duchu predstavila riaditeľku kliniky. Bola to atraktívna žena, i keď už mala blízko k päťdesiatke, vyzerala na štyridsať. Husté gaštanové vlasy si často vylepšovala rôznymi farebnými odtieňmi, nikdy však nezašla do extrému, široké lícne kosti, mandľové oči a pekné pery jej dodávali vzhľad bohyne. Potrpela si na masívne šperky, vysoká postava jej to dovoľovala. V šatníku veľkej šéfky, ako ju občas medzi sebou podriadené volali, prevažovali jednofarebné kusy oblečenia, kostýmy, blúzky a nohavice. Oblečenie ešte zvyšovalo jej eleganciu i autoritu. Vystupovala tak rozhodne, že už jej názory všetci pokladali za príkazy. Bola nekompromisná, neľútostná. Nepoznala slovo nie, každý cieľ považovala za dosiahnuteľný, prezývka Cruella jej sedela ako ušitá. V Danieliných ušiach zazneli úryvky viet z ich prvého stretnutia:

„Personál si vždy vyberám osobne a viac ako školské vysvedčenia ma presvedčí prvý dojem. Mám intuíciu na ľudí, ponúkam skvelé podmienky a dobrý plat, za to však chcem tú najvyššiu kvalitu!“ zdôrazňovala.

Pred niekoľkými dňami dala Daniele lekciu o tom, čo je lekárske tajomstvo. Ani pracovník, ktorý nezložil Hippokratovu prísahu, ale pracuje v zdravotníckom zariadení, nesmie vynášať ani informovať o návštevách klientov a ich diagnózach. Zvlášť nie v súkromnom zariadení KK. Daniela to brala ako samozrejmosť. Hoci sa na plastické operácie pozerala s veľkými predsudkami a nechápala, čo ženy dobrovoľne vedie pod skalpel, je to napokon ich osobná vec a aj lekárske tajomstvo. Čo koho do toho, prečo si niekto dá zmenšiť uši, zväčšiť prsia, odstrániť podkožný tuk alebo operovať očné viečka!

„Nie tak nahlas!“ znova upozornila Daniela Moniku na decibely, ktoré vypúšťala nekontrolovane z hrdla.

„Veď o tej herečke vravím len tebe!“ Monika iba trochu stíšila hlas. Klebetenie nepovažovala za nič zlé! Prirovnávala ho ku squashu. Človek musí byť stále v strehu, aby nestratil prehľad!

„Bola to tá z Prahy, čo hrá v muzikáloch. Už má silikóny a teraz, keď má toho mladého milenca, potrebuje si dať urobiť viečka. To sú tie preflámované noci!“ smiala sa.

„Je to jej vec, nemyslíš?“ zahriakla ju Daniela.

Počas mesiaca, ktorý Daniela absolvovala na klinike krásy ako recepčná, nestretla nijakú hviezdu. Ani teraz nevedela, že u nich nejaká bola. Iba raz videla v meste pred divadlom Dočolomanského, toho milovala jej mama, a raz zazrela v kaviarni Magálovú. Obdivovala populárnych ľudí. Na ulici aj v obchode sa správali akoby nič, i keď sa všetky pohľady upierali ich smerom. Raz v škole bol u nich na besede spevák zo známej kapely. Bol taký normálny, že klebety o jeho spôsoboch, ktoré neskôr čítala v spoločenských rubrikách, ju urážali. Známi ľudia nemajú ľahký život! Keby bola hviezdou, nemohla by sa zmoknutá prechádzať v shoping parku, nemohla by civieť do výkladov, ani si obzerať cenovky na šatách.

„Ahoj!“ Monika odrazu vyskočila zo stoličky a rútila sa do náručia mladému mužovi oblečenému podľa poslednej módy.

„Vedel som, že tu budeš. Chcem iba vedieť, ako a či sa vôbec dohodneme. Hodinu si potom zavoláme,“ nástojčivo na ňu naliehal.

Monika ho odtiahla nabok. Zasnene sa mu dívala do očí a rozhovor nie a nie ukončiť. Chlapík vyzeral ako z módneho časopisu, pri Monike pôsobil zvlášť štíhlym a vysokým dojmom. Správal sa galantne a Monika sa v jeho prítomnosti viditeľne roztápala. Keď sa s krásavcom na čomsi dohodla, znova sa pobozkali a mladík odišiel. Daniela nechápala. Aké šťastie má táto krémešová sestrička! Monika bola v siedmom nebi.

„Kto to bol?“ opýtala sa Daniela.

„Môj Mário. Je dobrý, čo povieš? Pán božský!“ jasala.

„Tvoj priateľ?“

„Áno! Pozri, ako vyzerám! Práve dnes mám na sebe staré handry! Musím si niečo nové kúpiť!“ zalistovala v plnej peňaženke a zavelila:

„Poď so mnou!“

2. KAPITOLA

Daniela dobehla na kliniku minútu po druhej. Vedela, že neskorý nástup do služby ju môže stáť miesto, ale Monika jej svojimi nákupmi celkom zamotala hlavu. Lietali po obchodoch ako zmyslov zbavené, akoby musela za jediný deň minúť desaťtisíc korún. Daniela márnotratnosť neznášala. Takú sumu platila mesačne za podnájom, míňanie z rozmaru si nemohla dovoliť. Expresne vhupla do služobného kostýmu, prezula si lodičky, vlasy nahladko prečesala a pery prebehla leskom. Striedala pani Valiku, ktorá na recepcii pracovala celých desať rokov.

Žena v zrelom veku, chorobná perfekcionistka, prezrádzala svoju hlavnú povahovú črtu už svojím vzhľadom. Bola vysoká a štíhla. Chlapi by asi povedali, že je stará a vysušená ako pergamen. Dokonale upravené krátke vlasy s platinovým nádychom a sivý kostým jej dodávali autoritatívny výraz. Usmievanie nebolo jej silnou stránkou. Práci však bola oddaná telom aj dušou, mala rešpekt aj slovo u riaditeľky. Aj keď nebola šéfkou príjmu, všetci ju tak vnímali. Vedelo sa o nej, že neznáša mladé krásne ženy, jedna z nich jej totiž kedysi ukradla muža. Pani Valika zostala sama a navždy zatrpknutá. Táto žena mala ustavične konflikty s treťou recepčnou Laurou. Bola to drzá dlhonohá blondína. Výstavný kus! Avšak pod ochranným krídlom ekonomického riaditeľa, preto ju mohla pani Valika donekonečna karhať a napomínať, ale nikdy nie finančne ani inak postihnúť.

Pani Valika mohla mať riadne cez päťdesiat. Vedela byť nepríjemná, dávala každému najavo, že na klinike nie je nič, o čom by nevedela. Považovala za výsadu, že si tyká so všetkými doktormi, a na nový personál sa pozerala z výšky. K Daniele sa správala ako generál, ktorý očakáva poslušnosť a disciplínu. Náhla sympatia v nej zarezonovala až v okamihu, keď sa dozvedela, že aj Daniele ušiel manžel s inou.

„Dnes tu už nebude rušno, všetky náročné prípady som objednala na moju službu, ste nová, musíte si zvyknúť. Nabudúce však prosím, aby ste nastúpili päť minút pred druhou, nech sa stihnete prezliecť, mladá dáma pochopila?“ pani Valika sa zatvárila, akoby mala za sebou ťažký operačný deň. Potom prebehla knihu objednávok a prstom ukázala na meno MUDr. Weigl. „Príde o sedemnástej na mimoriadnu konzultáciu. Je to náš primár! Nieže to popletiete!“

Vstupná hala sa po druhej hodine náhle zaplnila personálom a lekármi, ktorí sa vrátili z obeda. Daniela už mnohých poznala, ale niektorí chirurgovia sem chodievali len externe k špeciálnym prípadom. Za paravánom v zákutí paliem čakali na vyšetrenie pacientky. Dobre oblečené dámy nad tridsať, nad štyridsať i nad päťdesiat mali na nohách drahé topánky, trendové kabelky a prenikavé parfumy. Pohľad na ne prezrádzal, čo sa práve nosí v lepších kruhoch. Každá z nich mala solventného muža alebo exkluzívnu prácu. Krása potrebuje motiváciu! A konto. Mnohé z nich vyzerali veľmi dobre, ale to im nestačilo. Chceli vyzerať ešte lepšie.

Daniela prijímala telefonické objednávky, ponúkala lekárske prípravky na ošetrenie pleti, inkasovala peniaze za dermatologické zákroky, rozdávala vizitky s kontaktom na kliniku a propagačné materiály o novinkách. Objednaným pacientkam podávala kávu, minerálku alebo čaj. Cítila sa ako letuška na veľkej kozmickej lodi, ktorá smeruje do sfér večnej ľudskej krásy a mladosti. Keď mala chvíľu čas, listovala v módnych časopisoch, v čakárni ich bolo neúrekom. Vždy si v takej chvíli spomenula na deň, keď našla inzerát:

Klinika krásy hľadá recepčnú. Príjemné vystupovanie,

cudzí jazyk, práca s počítačom. Kultivovaný vzhľad,

vek do tridsať rokov. Nástup ihneď.

Milovala seriály z lekárskeho prostredia, predstavovala si všetkých chirurgov ako Georgea Cloonyho a nemocnicu ako dizajn kozmetickej značky Clinique. Páčil sa jej slogan: Krása je odvaha nestarnúť. Keď jej zavolali, že ju vybrali, po prvý raz pocítila, ako chutí úspech. Zachvela sa od neprekonateľnej túžby všetkému doma sa vysmiať.

Nezaujímalo ju, prečo hľadali vhodnú adeptku pol roka, prečo vyhodili predošlú a prečo sa usmialo šťastie práve na ňu, aj keď nie je oslnivo krásna ako Laura a suverénna ako pani Valika. Už verila, že želania sa plnia a zázraky možno prídu do troch dní. Tu je miesto, kde sa pre ňu začína nový život. Našla ho. Teraz už nesmie urobiť chybu.

Klinika krásy sa nachádzala vo veľkej vile. Bol to skôr akýsi zámoček so spletitými chodbami, zachovaná architektúra z tridsiatych rokov mu dodávala duch elegancie a jedinečnosti. Napriek tomu, že v tejto lokalite bolo mnoho víl, táto bola masívna, konzervatívna a reprezentatívna. Kedysi slúžila ako rodinné sídlo známeho fabrikanta z prvej republiky, aj dnes uspokojovala náročný architektonický vkus. Obklopená záhradou, či skôr parkom, dávala pocit bezpečia. Zadný operačný a lôžkový trakt mal svoj vlastný vchod s dvoma efektnými stĺpmi, bol situovaný na konci kamenného chodníka lemovaného tujami. Predný vchod slúžil na ambulantné vyšetrenia, konzultácie a malé zákroky. Viedlo k nemu pyšné schodisko z bieleho kameňa. Budova sa topila v zeleni. Vysoké smreky, lipy a brezy ju objímali ako veční milenci. Vzorná parková úprava areálu bola pýchou riaditeľky, pretože spĺňala duch názvu zariadenia: Klinika krásy. Keď Daniela prichádzala do práce, zmocňovala sa jej tréma, lebo celá budova mala charizmatickú atmosféru. Cítila, že tu miznú problémy vonkajšieho sveta. Tam vonku vyznievali ohlušujúco, tu sa vyslovovali citlivo, aby sa nezakríkol dokonalý výsledok. V klenutom vestibule i na chodbách viseli diela známych výtvarníkov, zútulňovali strohý nemocničný interiér a zároveň boli akousi prezentačnou výstavou. Všade tlmene znela ezoterická hudba. Všetko bolo dokonalé. Klinika krásy, klinika hviezd, klinika úspechu.

KK postavila svoju stratégiu na anonymite. Okrem bežnej prevádzky bolo možné priplatiť si V. I. P. režim. Znamenalo to, že pacientku nikto nebude vidieť do zariadenia prichádzať ani vychádzať z neho a evidovaná bude pod iným menom. O jej prítomnosti na klinike bude vedieť minimum personálu. Takéto prípady konzultovala dermatologička MUDr. Eva Kaššoová alebo primár MUDr. Peter Weigl, najlepší plastický chirurg. Daniela zatiaľ o ňom počula iba klebetu, že mal aféru s recepčnou, ktorá preňho musela z kliniky odísť. A Daniela vďaka tomu získala miesto. Ešte sa s doktorom Weiglom nestretla, ale bola mu vlastne vďačná.

V hale nebola živá duša. O desať minút päť, pôda pripravená na špeciálny režim. Zazvonil telefón.

„To som ja Monika! Stihla si službu?“

„Hlavná mi vyčistila žalúdok,“ zašepkala Daniela.

„Nech sa neposerie! Čo je nové?“

„Všetko je O. K. Čakám prvú vipku, musím končiť.“

Danielu potešil Monikin záujem. Aj keď bola Monika o šesť rokov mladšia a poplašená, bola srdečná a kamarátska. Ani raz jej nedala pocítiť, že je z vidieka, neznalá pomerov a neskúsená.

Výnimočný stav Daniela ešte nezažila, ale podľa ticha, ktoré zavládlo na recepcii, malo by všetko prebehnúť hladko. Bežné pacientky z ambulancie odišli a nové prídu až o pol hodiny, keď bude vipka preč.

„To je škandál!“ dorútila sa do haly rozčúlená žena v tieňovaných okuliaroch, ktorými zakrývala svoju identitu.

„Posaďte sa do salónika, tam budete mať súkromie, dáte si minerálku?“ Daniela spoznala spevácku hviezdu a pokúšala sa ju upokojiť.

„Keď som vystupovala z taxíka, zdalo sa mi, že spoza rohu ma fotil nejaký fotograf!“ vykrikovala speváčka.

„Tu ste v bezpečí, posaďte sa. Zavolám primárovi, že ste už prišli.“

Daniela zavrela dvere. Nevedela, čo videla speváčka vonku, ale na ulicu jej kompetencie nesiahajú. Napriek tomu rázne zavolala na mobil doktorovi Weiglovi.

„Pán primár, vaša pacientka už prišla.“

Speváčka bola veľmi štíhla, mala koženú bundu a džínsy. Nenamaľovanú by ju hádam na ulici ani nespoznala. Nikto by si ju azda nevšimol ani bez režimu V. I. P. Mohla mať tesne pred štyridsiatkou. Naživo vyzerala mladšia ako s mejkapom v televízii. Daniela nechápala, čo sa dá na tej chudučkej peknej tvári ešte zlepšiť. Nijaké ovisnuté líca, nijaká dvojitá brada, iba zopár vrások pod očami. V jej veku mohla byť na seba pyšná. Nepotrebovala vyhladiť laserom vrásky ani omladiť pleť fotorejuvenizáciou, jej tvár nepotrebovala botulotoxínové injekcie. Konzultácia s chirurgom však znamenala radikálnejší zásah.

V hale sa zjavil muž v športovom oblečení s ruksakom na pleci. Daniela vybehla zo salónika a zatvorila dvere zvonka.

„Haló, kam idete?“ zvolala na chlapa, no ten akoby ju nepočul, zamieril rovno do ambulancie. Vyzeral ako vekslák. Podobných podnikateľov v teplákoch tu už zažila! Mysleli si, že keď zaplatili stotisíc za silikóny svojej priateľky, patrí im celá klinika.

Preboha, že by to bol fotograf, o ktorom hovorila speváčka? Rozhodla sa konať. Pri vchode bol vrátnik aj muž z ochranky. Vykrútila číslo na vrátnicu. Potom vybehla z recepcie a otvorila dvere na ambulancii. Neznámy muž stál za paravánom.

„Opustite tieto priestory! Kto vám dovolil vojsť sem bez ohlásenia?“

Daniele sa triasol hlas. Chlapík z ochranky pribehol z prízemia. Rozhodnutý zakročiť, rázne vkročil do miestnosti. Uľavilo sa jej.

Ukázala prstom na muža v ambulancii.

„Tu je!“ vykríkla.

Chlap za paravánom sa pomaly obrátil. Daniela zazrela jeho široký chrbát vypracovaný isto v posilňovni. Pokojne si obliekol biely plášť a zavrčal:

„Som Weigl, čo robíte poplach, vy hlupaňa!“

3. KAPITOLA

Daniela rozhrnula v butiku vešiaky a vybrala si jednoduché čierne šaty. Boli presne také, ako si predstavovala. Uvažovala, či po všetkom, čo sa jej v poslednom období na klinike pritrafilo, má vôbec ísť na večierok, ale jej zvedavosť napokon zvíťazila. Novoročné prípitky zažila iba ako učiteľka v škole, začínali sa v zborovni a väčšinou sa skončili vo vinárni, kam s kolegami zakaždým zapadli. Toto malo byť niečo celkom iné. Klinika okrem Nového roku, i keď s týždňovým posunom, oslavovala aj desiate výročie vzniku. Pozvané celebrity, klientky so zlatou kartou aj novinári, sľubovali V. I. P. večer, o ktorom sa bude písať v spoločenských rubrikách. Konečne uvidí, ako to frčí naozaj! Uvažovala, či sa má opýtať Laury, ako to na takej recepcii vyzerá, čo na seba, lebo Laura sa vyznala v módnych novinkách, ale po škandále, ktorý jej vyrobila predvčerom, túto myšlienku zavrhla. Bože, tá vyvádzala!

„Čo si myslíš, že si filmová hviezda? Nechceš zvýšiť plat, keď už máš fotografie v novinách?“ vyštekla na ňu.

„Laura, čo také som urobila? Presne podľa pokynov riaditeľky som tomu redaktorovi povedala, že som tú speváčku u nás na klinike nikdy nevidela! Ja predsa nemôžem za to, že si ma pri tom rozhovore cvakol fotograf!“ bránila sa.

„Prestaň sa hrať na svätú! V tvojej kompetencii nie je odpovedať novinárom! Keby si nebola z Hornej Dolnej, tak by si vedela, o čom hovorím!!!“ sipela na ňu nenávistne Laura. Na recepcii pracovala už tri roky a fotku v novinách ešte nemala, hoci vyzerala ako modelka. Muzikálová hviezda z Prahy na plastike v Bratislave.

Daniela bola nešťastná. Akoby nestačilo, že si vyrobila problém s primárom Weiglom, že jej riaditeľka dala po celom incidente podmienku s výstrahou, ešte aj ten škandalózny článok v novinách. Chvalabohu, pani Valika sa jej zastala. Daniela predsa tých novinárov nezavolala! Prečo ju Laura uráža? Jediné, čo ju zachránilo, bola duchaprítomnosť. Fotografa vyhodila o minútu von.

„Toto je súkromné zariadenie. Pokiaľ máte záujem o fotografovanie, musíte sa nahlásiť, najlepšie u pani riaditeľky, deň vopred. Také tu máme predpisy!”

Zdalo sa jej čudné, že fotograf čakal niekde za rohom. Taká náhoda nejestvuje, niekto mu musel dať echo.

Daniela sa cítila nesvoja, po celý čas ju v butiku pozorovala predavačka. Keď vošli dnu ďalšie zákazníčky, mrkla na cenovku – päťdesiatpercentná zľava. Je zimný výpredaj! To je dobrá správa! Čierne šaty z hrubého taftu mali úzky strih, hlboký výstrih a holý chrbát, ramienka sa ovinuli okolo krku. Dĺžka tesne pod kolená sľubovala sexi siluetu. Cena bola prijateľná. Šaty zavesila do kabínky. Natiahne sa do nich a potom sa definitívne rozhodne, či pôjde na večierok, alebo nie. Nervozita posledných týždňov jej dala zabrať. Mama by povedala, že je vychudnutá, až hrkoce. Nepáčilo sa jej, keď Daniela chudla. Krajčírky šili väčšinou na plnoštíhle, na kom by špendlila? Daniela sa spokojne krútila pred zrkadlom. Ako uliate! To by mama neprežila. Konfekciu neuznávala, s pýchou vravievala: „Niet nad ručné šitie! Aj parížska haute couture je ručná práca!“

Pri pokladnici si Daniela pyšne uvedomila, že nové oblečenie si vybrala bez jediného zaváhania, tak ako pred týždňom čierny kabát a lodičky. A ešte k tomu so zľavou! Kedysi nebola taká rozhodná. Čo si má obliecť, jej zväčša radila a aj šila mama. Keď vyšla z butiku s elegantnou papierovou taškou v ruke, cítila sa konečne ako mladá dáma. Nemohla rozhadzovať, drahý podnájom jej riadne ukrajoval z výplaty, ale bola šťastná. Zodvihla bradu a veselo si zanôtila: Pretty Woman! Vitajte v Hollywoode! A potom sa schuti rozosmiala, po prvý raz za posledné tri mesiace.

„Prejdete cez chodbu, potom zazvoní telefón, zodvihnete ho a poviete: Klinika krásy, dobrý deň. To predsa zvládnete!“ vysvetľoval režisér Daniele scénku, ktorú chcel nakrútiť. Daniela nevedela, že popoludní u nich nakrúca televízia reportáž o laserových novinkách. Prečo má službu práve ona? A prečo si režisér vymyslel tú hlúposť s telefónom práve pre ňu?

Riaditeľka prišla na recepciu v drahom bledomodrom kostýme, vyzerala ako filmová hviezda. Bohatá hnedá hriva a pevné líca neprezrádzali jej vek, mala niečo zo Sophie Lorenovej, schopnosť nestarnúť, iba zrieť. Televízna maskérka jej prepudrovala tvár, nalakovala vlasy, a keď bola hotová, kývla na Danielu:

„Poďte, nech aj vás trochu poprášim!“ Daniela sa prosebne obrátila na riaditeľku.

„Myslím si, že to nie je najlepší nápad...“

„Nemáte sa čoho báť, veď už máte mediálne skúsenosti!“ šéfka položartom, v dobrej nálade, narážala na Danielinu fotografiu v novinách.

Celý štáb vrátane režiséra sa krútil okolo riaditeľky. Viditeľne jej to robilo dobre. Muži sa vždy správali tak, ako chcela ona. Aj na klinike jej boli všetci podriadení, a to jej dodávalo silu. O riaditeľkiných ľúbostných pletkách sa hovorilo dennodenne. Niektorí ju preto prezývali beštia. Nových chirurgov prijímala a prepúšťala bez milosti, podobne aj sestričky a recepčné, ktoré flirtovali s lekárskym personálom. Tvrdila, že každý je nahraditeľný. Jej najnovší objav bol Dr. Radovan Krásny. Najdlhšiu životnosť mal zatiaľ primár Weigl, ktorý to s ňou vraj vedel ako nikto iný. Poznali sa ešte z fakulty, dobrých dvadsať rokov. Primár sa práve objavil vo dverách a odmietavo kýval rukou:

„Mňa pred kameru nedostanete, ja mám radšej svetlá operačnej sály!“

Zo zadného traktu vykukla pani Valika. Mala voľno, ale na klinike sa zdržiavala nonstop. Sestričky vrátane Moniky sledovali nakrúcanie s úžasom v očiach. Daniela vbehla na toaletu. Pred zrkadlom zhlboka dýchala. Keď toto zbabre, už nemá u šéfky šancu. Vedela, ako si riaditeľka potrpí na publicitu. Vlasy si stiahla do chvosta a uhladila ich mokrými rukami. Veď o nič nejde, napokon to aj tak vystrihnú, upokojovala samu seba. Vrátila sa medzi ostatných. Televízna maskérka k nej pribehla s veľkým štetcom a v poslednej chvíli jej natrela líca na ružovo. „Maskaru máte. To stačí!“

Režisér ukázal Daniele, kam sa má postaviť, a zopakoval text: Klinika krásy, dobrý deň.

„Je to jasné? Prosím, ticho! Sme pripravení? Akcia! O tri, štart!“ vykríkol.

Režisérov pokyn vrátil Danielu do študentských čias. Odrazu stála na javisku, nikoho nevnímala. Prešla tých pár krokov k recepcii, zdvihla telefón a s úsmevom povedala: „Klinika krásy, dobrý deň.“

Režisér zatlieskal: „Stop! Dobrá klapka! Berieme!“

Daniela stála ako skamenená. Trvalo to iba desať sekúnd. Zostala očarená. Celý štáb v okamihu obrátil pozornosť na riaditeľku, ktorá vysvetľovala redaktorovi princíp technológie odstraňovania celulitídy novým prístrojom, ktorý sa nápadne podobal na vysávač. Rozhovor o novinke sa rozhodli nakrútiť v jej pracovni o poschodie vyššie. Riaditeľka musela text niekoľkokrát opakovať, pretože zvukár mal problémy. Napokon navrhla, aby zopár viet povedal aj doktor Krásny. Režisér oboch pri odchode upokojoval, že brepty určite vystrihnú, a pre istotu dal ešte nasnímať zopár záberov zázračných laserových prístrojov. Danielu v recepcii si už nikto nevšímal. Stála vzpriamená a s úsmevom na tvári prežívala dozvuky vzrušenia. Dočerta, čo jej šibe? Nech to bolo víťazstvo alebo satisfakcia, ten úžasný pocit si vychutnávala. Stála pred kamerou!

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA