Copyright © 2003 by Jaroslav Perniš

Jacket design © 2003 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2003, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2605-0

Venujem manželke Jane

Úvod

Kresťanská spoločnosť sa v období gotiky delila na tri základné triedy – na tých, ktorí sa modlia (oratores), tých, ktorí bojujú (bellatores) a tých, ktorí pracujú (laboratores). Na žiadnom mieste tejto feudálnej pyramídy však neexistovala samostatná kategória ženy. Nech bola žena sedliačka, urodzená pani alebo svätica, definovalo ju v prvom rade telo, pohlavie a rodinné vzťahy. Jej právne postavenie a každodenná etiketa záviseli od vzťahov voči mužovi či skupine mužov. Keďže stredoveká spoločnosť bola produktom mužov, hlas žien v nej zaznieval veľmi vzácne. Boli dôležitým objektom manželských zväzkov, ktoré medzi sebou uzatvárali príslušníci šľachty a kráľovských dynastií. Nebolo výnimkou, že vďaka žene muž postúpil v spoločenskej hierarchii doby, zatiaľ čo ona svoje postavenie stratila.

Údel žien bol aj v najvyšších spoločenských vrstvách ťažký. Vydávali sa veľmi mladé a stali sa obeťou vysokej plodnosti, pre ktorú väčšinu svojho života strávili v druhom stave. Vo svojej nenahraditeľnej spoločenskej funkcii rodičiek však boli nebezpečenstvu smrti vystavené v oveľa väčšej miere ako dnes. Ich hlavnou úlohou bolo porodiť legitímnych dedičov, a táto povinnosť ich zväzovala na každom kroku. Na rozdiel od svojich partnerov sa od nich vyžadovala vernosť. Prehrešky mužov voči šiestemu prikázaniu dobová spoločnosť prijímala zhovievavo.

Prípadné dôsledky ich konania totiž nijakým spôsobom neohrozovali legitimitu rodovej postupnosti a prípadného ľavobočka bolo možné celkom ľahko a bez verejného pohoršenia zodpovedajúcim spôsobom umiestniť vo feudálnej hierarchii. To, čo stredoveká spoločnosť tolerovala mužom, neodpúšťala ženám.

Život kráľovských a kniežacích dcér nebol vôbec závideniahodný. Už ich príchod na svet býval často sklamaním. Nezabezpečovali pokračovanie rodu a do budúcnosti predstavovali starosti s venom. Na druhej strane však boli prostriedkom na vytvorenie spojenectiev alebo ukončenie mocenskej konfrontácie. Ak ich bolo veľa, putovali jednoducho do kláštora. Museli potlačiť svoje tajné priania, bez reptania poslúchnuť otca, brata či poručníka a prijať manžela, ktorého im v záujme rodu vybrali. Epocha gotiky však so sebou priniesla pokrok v hodnotení ženy. Z bývalej mužovej otrokyne sa stala zbožňovaná bytosť, predmet obdivu a poézie. Mariánsky kult v kresťanstve zbúral hrádzu predsudkov, cez ktoré cirkev dovtedy pozerala na ženské pohlavie. Panna Mária, matka Ježiša Krista, vykúpila hriešnu Evu a zo ženy urobila aj v očiach teológov dôstojnú spolupracovníčku na Božom diele. Ľúbostná rytierska poézia povzniesla ženu, urobila z nádoby hriechu drahocennú nádobu cnosti a krásy. Dvornosť a služba žene sa stali znakom pravého rytierstva. Časy trubadúrov a minnesängrov však boli aj časmi vážneho uvoľnenia mravov. Otvorila sa cesta neviazanej láske, dvoreniu a ľúbostné dobrodružstvá príliš často prekračovali posvätnosť manželských zväzkov. Priniesli aj jav dovtedy neznámy – rozvod. Mnoho žien však uniká z tohto krehkého sveta do kláštorného ticha, namiesto svetskej lásky prijíma ideál doživotného panenstva. Kláštory sa stali aj útočiskom zradených snúbeníc, ohrdnutých manželiek a opustených vdov. Napriek tomu sa však v svete mužov vyskytovali výrazné ženské individuality, ktoré sa vedeli presadiť spôsobom priamo mimoriadnym. Pokúsme sa teda formou medailónov priblížiť životné príbehy kráľovien a princezien z čias katedrál…

Kráľovná trubadúrov

ELEONÓRA  AKVITÁNSKA

„Pokiaľ ženy prestali byť predmetom strachu a opovrhnutia a stali sa objektom zbožného obdivu, potom z veľkej časti vďaka Akvitánii, jej trubadúrom a jej vojvodkyni,“ napísala francúzska historička Régine Pernoudová. Tou vojvodkyňou bola Eleonóra Akvitánska, nositeľka francúzskej i anglickej kráľovskej koruny, manželka Kapetovca i Plantagenetovca, matka dvoch kráľov a dvoch kráľovien, žena, ktorá mala povesť frivolnej, ľahkovážnej a prelietavej princeznej. Už počas svojho dlhého života sa stala legendou. Bola predstaviteľkou kurtoáznej lásky, nekorunovanou kráľovnou trubadúrov, ktorí ju ospevovali ako sladkú mladú panovníčku, vábiacu k sebe všetky myšlienky tak, ako siréna láka opojeného rybára k zradným útesom. Aký bol životný príbeh tejto urodzenej, hrdej a smelej ženy, čo predsedala slávnym súťažiam v láske, pri ktorých sa hodnotili vymyslené ľúbostné príbehy?

Narodila sa roku 1122 na zámku Belin neďaleko Bordeaux ako dcéra akvitánskeho vojvodu Viliama X. a jeho manželky Eleonóry z Châtelleraultu. Jej starým otcom bol vojvoda Viliam IX., veľmož mocnejší než francúzsky kráľ a prvý veľký lyrický básnik píšuci v románskom jazyku. V jeho diele je poeticky vyjadrená rýdzo zmyselná láska a zbožňovanie ženy, ktorej jej milenec musí pokorne a bez akejkoľvek nádeje slúžiť. Sám bol dobrodružný a nestály duch a preslávil sa nielen svojimi veršami, ale aj škandalóznym ľúbostným životom. Zomrel, keď mala Eleonóra päť rokov. V pätnástich osirela. Jej osud sa spočiatku ničím nelíšil od osudu desiatok iných príslušníčok európskych panovníckych dynastií. Ešte za otcovho života dohodli jej manželstvo so synom francúzskeho kráľa Ľudovíta VI. Tučného, ktorý sa veľmi obával moci Anjouovcov. Územia akvitánskeho vojvodu, siahajúce od dolného toku rieky Loiry až k Pyrenejam, boli v tom čase mozaikou lénnych dŕžav, nad ktorými nevládol príliš dôrazne. Bol to však bohatý kraj a jeho dvor, vlasť trubadúrskej poézie, bol preslávený svojím leskom, takže spojenie tejto moci s kráľovskou doménou Kapetovcov znamenalo aj zväčšenie významu a prestíže francúzskeho kráľa v západnej Európe. Nezanedbateľným faktom však bolo, že manželský projekt medzi francúzskym následníkom trónu a mladou kultivovanou Eleonórou, obklopenou básnikmi a hudobníkmi, sľuboval zdvojnásobenie kráľovskej domény, pretože jej veno tvorili Akvitánia, Gaskonsko a Poitou. Z týchto dôvodov mal Ľudovít VI. Tučný veľký záujem na tom, aby bolo uzavreté čo najskôr. Ženích, druhé z ôsmych detí francúzskeho kráľa a Adely Savojskej, sa narodil v roku 1120. Ako jedenásťročný sa po predčasnej smrti brata Filipa stal otcovým spoluvládcom a oficiálnym dedičom trónu. Sobáš s Eleonórou uzavrel 22. júla 1137 v katedrále svätého Ondreja v Bordeaux. Dav zvedavcov mohol obdivovať sviežu krásu, čistý úsmev a jasný pohľad nevesty odetej v nádhernej šarlátovej róbe, vedľa ktorej stál vysoký plachý mladík vyzerajúci ako múmia.

Ledva doznel hlahol svadobných zvonov, prišla z Paríža správa, že tučný a pôžitkársky Ľudovít VI. nečakane zomrel. Eleonóra sa stala francúzskou kráľovnou. Spolu s manželom ju na Vianoce v Remeši slávnostne korunovali a pomazali. Ľudovít VII. bol francúzskym Eduardom Vyznavačom. Bol rytiersky, zbožný a naivne láskavý. Žil jednoducho a starostlivo dodržiaval cirkevné zákony. Celé dni a noci sa venoval modlitbám a pokániu. Práve prepiata zbožnosť, nekonečné pôsty a umrtvovanie tela často zabránili mladej žene, aby sa s ním delila o spoločné manželské lôžko. Na rozdiel od muža mala dvojnásobok energie, inteligencie a rozhodnosti. Otcovské dedičstvo pre ňu znamenalo nepopierateľnú prevahu. Bola si istá sama sebou, svojou krásou a pôvabom. Mnohí ju považovali za márnivú, neschopnú poslušnosti. Kráľovmu okoliu neunikol jej silný vplyv na mladého panovníka. Podľa kronikárskych správ Ľudovít VII. zahorel k svojej manželke vášnivou láskou. Eleonóra, temperamentná ako všetky ženy z francúzskeho juhu, energická i ambiciózna zároveň, však o svojom manželovi neskôr s pohŕdaním vyhlásila: „Vydala som sa za mnícha, a nie za kráľa.“ Prvé dieťa, dcéru Máriu, porodila až osem rokov po sobáši.

Eleonóra Akvitánska

K roztržke medzi manželmi došlo počas križiackej výpravy do Svätej zeme, na ktorej Eleonóra svojho manžela v rozpore so všetkými zvyklosťami sprevádzala. Východ mal na ňu obrovský vplyv – recepcie, slávnosti, lov a sny o kráse sa stali realitou v atmosfére orientálnej rozprávky. Do Svätej zeme došli 19. marca 1148, keď predtým strávili istý čas v Antiochii, kde vládol jej strýko, vojvoda Raimund z Poitiers. Druhá križiacka výprava sa skončila neúspechom. Okrem toho, že sa nenaplnili ciele, pre ktoré bola vyhlásená, znamenala i definitívnu roztržku medzi Ľudovítom VII. a Eleonórou. Jej ľúbostné dobrodružstvá v Antiochii vzbudili všeobecné pohoršenie. Súčasníkom neunikli vzťahy kráľovnej a jej strýka, založené na obojstrannej náklonnosti, podľa dobových svedectiev však zašli priďaleko. Exotika Orientu prebudila v tejto žene, francúzskymi barónmi považovanej za skutočného diabla, veľmi mnoho energie, túžbu po dobrodružstve a moci. Spor medzi manželmi nakoniec vyvrcholil tým, že Eleonóra odmietla pokračovať v ceste a požiadala o anulovanie zväzku s Ľudovítom VII. Vzbura proti manželovi sa stala medzinárodným škandálom. Bolo neslýchané, aby žena, aj keď bola kráľovnou, požiadala o zrušenie manželstva. Konflikt sa však podarilo na istý čas utíšiť. Múdry Suger, opát zo Saint-Denis, ktorý spravoval Francúzsko počas kráľovej neprítomnosti, nabádal Ľudovíta VII. k trpezlivosti. „Čo sa týka kráľovnej, vašej manželky, som toho názoru, že by ste nemali dávať najavo svoju nespokojnosť a že by ste si mali túto a iné otázky v pokoji premyslieť až po návrate na svoje panstvá…“ Ani narodenie druhej dcéry Alix v roku 1150 však nevedelo preklenúť priepasť, ktorá sa medzi manželmi vytvorila. Obaja súhlasili s rozvodom. Pod zámienkou, že sú blízki príbuzní, cirkevný koncil v Beaugency pod vedením arcibiskupa zo Sens vyhlásil 21. marca 1152 ich sobáš za nulitný.

Tak sa skončilo pätnásť rokov v živote Eleonóry Akvitánskej, počas ktorých sa mohla nazývať francúzskou kráľovnou. I napriek veku však mala dostatok nápadníkov. Stále bola najbohatšou nevestou v kresťanskom svete. V provinciách, ktoré priniesla Ľudovítovi VII. venom, začala vládnuť opäť ako zvrchovaná pani. Už 18. mája 1152 v Bordeaux vstúpila do nového manželstva a všetkým súčasníkom tým doslova vyrazila dych. Jej novým manželom sa stal devätnásťročný Henrich z dynastie Anjouovcov, ktorej sa tak obával jej otec. Pochádzal z mocnej, ale krutej rodiny. Tradovalo sa, že medzi jeho predkami bol jeden muž, čo dal upáliť vlastnú manželku a syna prinútil, aby prosil o milosť na štyroch, osedlaný ako kôň. Jedna z jeho starých matiek mala povesť čarodejnice a hovorilo sa, že raz údajne vyletela z kostola oknom. Vysokú mienku o svojej rodine nemal nakoniec ani jeden z neskorších Henrichových synov, budúci anglický kráľ Richard I. Levie srdce, podľa ktorého musela byť nutne znesvárená, pretože všetci jej členovia pochádzali od diabla a k diablovi sa tiež všetci vracali. A tento Henrich očaril Eleonóru, keď prišiel jej manželovi vzdať hold a zložiť prísahu vernosti za územia, patriace pod jeho lénnu zvrchovanosť.

V rukách budúceho anglického kráľa Henricha II. sa vďaka tomuto sobášu ocitla takmer polovica Francúzska. Zriedkakedy splynuli tak ľahko vášeň a politika. Eleonórin druhý manžel bol mladší o jedenásť rokov. Narodil sa 5. marca 1133 v Le Mans ako prvorodený syn Geoffroia V., grófa z Anjou, Maine a Touraine, a normandskej princeznej Matildy, ktorá bola najstaršou dcérou anglického kráľa Henricha I. a vdovou po cisárovi Henrichovi V. Preto ho od narodenia považovali za pána mnohých krajín a často ho nazývali Fitz-Empress (syn cisárovnej). Do anglických dejín vniesol znak svojho rodu – kvet kručinky (planta genista), pôvodne heraldickú ozdobu jeho prilby, od ktorého neskoršie generácie odvodili meno slávnej dynastie Plantagenetovcov. Keď mal dvadsaťjeden rokov, stal sa anglickým kráľom. 19. decembra 1154 ho spolu s Eleonórou vo Westminsteri slávnostne korunovali. Územie, ktoré sa dostalo pod jeho vládu, tvorilo obrovskú ríšu. Okrem Anglicka a Normandie s lénnou zvrchovanosťou nad Bretónskom, dedičstvom po matke, k nemu patrili grófstva Anjou, Maine a Touraine ako dedičstvo po otcovi a Akvitánia, Gaskonsko a Poitou ako Eleonórino veno. Tak vznikla angevinská ríša, jeden z najmocnejších politických útvarov v Európe druhej polovice 12. storočia.

Aké však boli skutočné dôvody, ktoré viedli Eleonóru k uzavretiu tohto zväzku? V prvom rade chcela manifestovať svoju slobodu, pretože si tentoraz vybrala manžela sama. Nezanedbateľná bola aj skutočnosť, že v Henrichovi našla silného veľmoža, schopného brániť jej územia pred francúzskym kráľom. Lákavá bola aj možnosť, že si na hlavu položí ďalšiu kráľovskú korunu. A napokon, Henrich II. bol pravým opakom asketického a neustále sa modliaceho Ľudovíta VII. Bol to muž drsnej povahy, ktorý mal silu sopky. Bol robustný, s býčou šijou, mohutnými ramenami, veľkými drsnými rukami, s nohami skrivenými od nekonečnej jazdy na koni, s guľatou hlavou, krátko zastrihnutými ryšavými vlasmi. Vášnivo miloval lov a iné veci, ktoré cirkev odsudzovala a kráľovná Eleonóra neznášala. Bol striedmy v jedle aj v obliekaní, celé dni trávil riešením verejných záležitostí, neúnavne cestoval a bol náladový. V čase veľkého nebezpečenstva vraj býval mierny a pokojný, no len čo tlak poľavil, stal sa z neho nevypočitateľný zúrivec. Vojnu neviedol zo záľuby, ale z nutnosti. Bol láskavejší k mŕtvym než k živým vojakom a oveľa väčší bol jeho žiaľ nad stratou zabitých než potešenie z lásky tých, čo prežili. Zriedkakedy si sadol, iba ak na koňa alebo pri jedle. Stávalo sa, že za jeden deň prešiel na koni cestu štyri či päť ráz dlhšiu, než bolo zvykom. Zatiaľ čo iní králi si hoveli v palácoch, mohol svojich nepriateľov prekvapiť, zaskočiť a zistiť situáciu na mieste.

Druhé manželstvo Eleonóry Akvitánskej bolo na rozdiel od predchádzajúceho mimoriadne plodné. V rozpätí rokov 1153 až 1167 priviedla na svet osem detí – päť synov a tri dcéry, čím vytvorila dobré základy pre rozkvet dynastie Plantagenetovcov. Prvorodený Viliam zomrel v detstve. Druhý syn, pomenovaný po otcovi a prezývaný Krátkokabátnik, stal sa manželom Margaréty, dcéry Ľudovíta VII. a jeho druhej manželky Konštancie Kastílskej. V poradí tretím dieťaťom bola Matilda, manželka Henricha Leva z rodu Welfovcov, saského a bavorského vojvodu; v tom čase patril k najvýznamnejším osobnostiam v Nemecku. Po nej sa narodil Richard I. Levie srdce, nástupca Henricha II. na anglickom tróne. Štvrtý syn Geoffroi sa stal manželom dedičky Bretónska. Šiestym dieťaťom bola Eleonóra, ktorú rodičia vydali za kastílskeho kráľa Alfonza VIII. Šľachetného. Po nej nasledovala o dva roky mladšia Jana, najskôr manželka sicílskeho kráľa Viliama II. Dobrého a po jeho smrti Raimunda VI., grófa z Toulouse. Posledným dieťaťom kráľovských manželov bol Ján, nazývaný Bezzemok. Jeho potomstvom mal rod Plantagenetovcov pokračovať.

Keď Eleonóra prekročila päťdesiatku, došlo medzi ňou a Henrichom II. k definitívnej roztržke. Jej príčinou bola Rosamunda, krásna dcéra normandského rytiera Gautiera de Cliffort, do ktorej sa Henrich zamiloval. Nebola prvá, s ktorou ju podviedol. Eleonóra však už toho mala dosť. Čaša jej trpezlivosti pretiekla. Vzbúrila sa a začala konať. Zdalo sa, že krach jej druhého manželstva je nezvratný. Keď Rosamunda zomrela, zrodila sa povesť, že ju nechala zavraždiť. Celé generácie si so zatajených dychom rozprávali príbeh o romantickej tragédii kráľovnej, ktorá pomocou klbka hodvábnej nite prenikla ochranným bludiskom vo Woodstocku a ponúkla svojej bezbrannej sokyni, aby si vybrala medzi dýkou a otrávenou čašou. Skutočnosť sa však od tejto legendy líšila. Eleonóra ušla z Anglicka, vzdala sa svojej úlohy anglickej kráľovnej, nie však titulu, a znovu sa ujala vlády v Akvitánii. Keď to vyžadovali záujmy jej vojvodstva, vedela byť pre Henricha II. skutočným a veľmi nebezpečným nepriateľom. Rosamundu z pomsty nezavraždila. Urobila niečo šikovnejšie – priviedla svoje provincie k revolte.

Len málo smrteľníkov viedlo taký plný život alebo pilo takými plnými dúškami z pohára triumfu i žiaľu ako Henrich II. Dobre vedel, že jeho sláva pramení z jeho osobnosti a jej hodnota je bezvýznamná. Odchodom manželky z Anglicka sa nad ním začali sťahovať mračná rodinných sporov. Eleonóra sa postarala, aby nebola harmónia ani medzi ním a jeho synmi. Stála v pozadí rebélie synov proti otcovi, vazalov proti zvrchovanému kráľovi. Najstarší syn Henrich hľadal ochranu na francúzskom kráľovskom dvore. Onedlho odišli za ním do Paríža aj Richard a Geoffroi. Rouenský arcibiskup sa na žiadosť Henricha II. snažil priviesť Eleonóru k rozumu. Vyčítal jej, že napriek rozvážnosti a múdrosti sa odlúčila od svojho legitímneho manžela. Presviedčal ju, aby sa aj so synmi k nemu vrátila, pokorila sa a stala sa poslušnou. Pripomínal jej povinnosť stáť po jeho boku v dobrom i v zlom. Vyhrážal sa, že ju k poslušnosti môže donútiť cestou kanonického práva aj uvalením cirkevnej kliatby a exkomunikácie. Nič však nezabralo. Eleonóra si postavila hlavu a šla svojou cestou. Odmietala život v ústraní a absolútnu poslušnosť voči manželovi a neváhala synov podporovať proti ich otcovi. Po toľkých rokoch opäť vyvolala veľké pohoršenie na všetkých kráľovských dvoroch. Za porušenie vtedajších konvencií však nakoniec zaplatila, pretože sa stala zajatkyňou. Henrich ju uväznil na hrade Chinon, kde zostala až do jeho smrti. Jej synovia, medzi ktorých chcel rozdeliť ríšu, proti nemu v rokoch 1173 až 1186 niekoľkokrát povstali. Vzájomne sa nenávideli a nakoniec ho všetci zradili. „Či nevieš,“ odpovedal jeden z nich kráľovmu poslovi, „že je to už v našej povahe, zdedenej po predkoch, že každý z bratov nášho rodu bojuje proti vlastnému bratovi a každý zo synov proti svojmu otcovi?“ Henrich sa k nim i napriek tomu choval veľkoryso, ale bez ilúzií. Kráľovskú sieň vo Westminsteri zdobili vtedy maľby, zhotovené na jeho rozkaz. Jedna z nich zobrazovala štyri orlie mláďatá, týrajúce svojich rodičov, pričom štvrtý orlík sedí otcovi na krku a chystá sa vykľuvať mu oči. Kráľ údajne povedal, že tie štyri orlíčatá sú jeho synovia, ktorí ho do smrti neprestanú trápiť. Ján, najmladší z nich, ktorého teraz s takou láskou objíma, mu raz uštedrí omnoho bolestnejšiu a vážnejšiu urážku než ktokoľvek iný. A tak sa aj stalo.

Po smrti najstaršieho syna Henricha vystúpil proti otcovi Richard a neváhal sa pri tom spojiť s francúzskym kráľom Filipom II. Augustom. Ťažko chorý Henrich II. utrpel pri Le Mans porážku.

Utiahol sa na hrad v Chinone. Tam mu jeho kancelár predložil zoznam vzbúrencov. Keď na ňom našiel aj meno najmladšieho syna Jána, prestal bojovať s osudom. Zomrel 6. júla 1989.

Jeho smrť vrátila Eleonóre slobodu. Anglickým kráľom sa stal jej syn Richard Levie srdce, po štátnikovi nastúpil na trón bludný rytier. Po matke bol stúpencom básnikov a trubadúrov. Bol dobrý veliteľ, mal nevyčerpateľnú energiu, miloval okázalosť svojho kráľovského úradu. Jeho najväčšou chybou však bola prchkosť, ktorá ho niekedy strhla k unáhleným činom, sprevádzaným bezcitnosťou, odporujúcou jeho morálnej šľachetnosti a rytierskosti. Syn, ktorého Eleonóra tak vášnivo milovala, však vládol len desať rokov. Po ňom nastúpil na trón najmladší Ján Bezzemok. Ten bol úplne iný. Miešala sa v ňom bezohľadnosť bojovníka s obratnosťou a rafinovanosťou. Bol krutý a svoju pomstu premýšľal a uskutočňoval s chladnou až neľudskou inteligenciou. Za jeho panovania žila už stará kráľovná mimo politického diania. V záujme mieru medzi Anglickom a Francúzskom podnikla ešte jednu diplomatickú misiu. Odišla do Kastílie na dvor dcéry Eleonóry, aby tu dohodla manželský zväzok svojej vnučky Blanky Kastílskej s vnukom svojho prvého manžela Ľudovíta VII., budúcim Ľudovítom VIII. Posledné roky života strávila v opátstve vo Fontevraud. Tu 31. marca 1204 vo veku neuveriteľných osemdesiatdva rokov zomrela. Prežila oboch manželov, osem z desiatich detí a dožila sa i začiatku konca obrovskej ríše, ktorú spolu s Henrichom II. pomáhala vytvoriť.

V spomienkach nasledujúcich generácií zostala natrvalo vďaka trubadúrom, ktorých mecenáškou bola. Dlho zneli mnohé z piesní – francúzskych, provensalských, katalánskych – velebiacich jej dvor, kde malo útočisko najušľachtilejšie básnické umenie a najpôvabnejší mrav. Tieto piesne, príbehy a romance obdivovateľov zmiešané s divými, kliatbami naplnenými veršami a poviedkami nepriateľov spôsobili, že väčšine ľudí sa Eleonóra Akvitánska zdala čímsi neskutočným, postavou odkiaľsi zďaleka alebo z iného veku. Aká obyčajná sa im musela javiť súčasnosť meraná minulosťou kráľovnej trubadúrov…

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Úvod

Kráľovná trubadúrov ELEONÓRA AKVITÁNSKA