Introduction, Translation, Epilogue and Commentary © 2005 by Ľubomír Feldek

Cover illustration © 2005 by Peter Uchnár

Slovak edition © 2005, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2539-8

SHAKESPEAROVO DIELO

Približný dátum vzniku

HRY

Prvé vydanie

Pred rokom 1594

EDUARD III. (EDWARD III.)

fólio

HENRICH VI. (HENRY VI) tri časti

fólio 1623

RICHARD III.

1597

TITUS ANDRONICUS

1594

MÁRNA SNAHA LÁSKY

(LOVE’S LABOUR’S LOST)

1598

DVAJA VERONSKÍ ŠĽACHTICI

(THE TWO GENTLEMEN OF VERONA)

fólio

KOMÉDIA OMYLOV

(THE COMEDY OF ERRORS)

fólio

SKROTENIE ČERTICE

(THE TAMING OF THE SHREW)

fólio

1594 – 1597

ROMEO A JÚLIA (ROMEO AND JULIET)

(pirátske vydanie 1597)

1599

SEN SVÄTOJÁNSKEJ NOCI

(A MIDSUMMER NIGHT’S DREAM)

1600

RICHARD II.

1597

KRÁĽ JÁN (KING JOHN)

fólio

BENÁTSKY KUPEC (THE MERCHANT OF VENICE)

1600

1597 – 1600

HENRICH IV. (HENRY IV) prvá časť

1598

HENRICH IV. (HENRY IV) druhá časť

1600

HENRICH V. (HENRY V) (pirátske vydanie 1600)

fólio

VEĽA KRIKU PRE NIČ (MUCH ADO FOR NOTHING)

1600

VESELÉ PANIE Z WINDSORU (THE MERRY WIVES OF WINDSOR) (pirátske vydanie 1602)

fólio

AKO SA VÁM PÁČI (AS YOU LIKE IT)

fólio

IULIUS CAESAR (JULIUS CAESAR)

fólio

TROILUS A KRESSIDA (TROILUS AND CRESSIDA)

1609

1601 – 1608

HAMLET (pirátske vydanie 1603)

1604

TROJKRÁĽOVÝ VEČER (TWELFTH NIGHT)

fólio

OKO ZA OKO (MEASURE FOR MEASURE)

fólio

KONIEC VŠETKO NAPRAVÍ (ALL'S WELL THAT ENDS WELL)

fólio

OTHELLO

1622

KRÁĽ LEAR (KING LEAR)

1608

MACBETH

fólio

TIMON ATÉNSKY (TIMON OF ATHENS)

fólio

ANTONIUS A KLEOPATRA (ANTHONY AND CLEOPATRA)

fólio

CORIOLANUS

fólio

Po roku 1608

PERIKLES (PERICLES) (vynechané z fólia)

1609

CYMBELINE

fólio

ZIMNÁ ROZPRÁVKA (THE WINTER'S TALE)

fólio

BÚRKA (THE TEMPEST)

fólio

HENRICH VIII. (HENRY VIII)

fólio

DVAJA URODZENÍ PRÍBUZNÍ (THE TWO NOBLE KINSMEN) (v spolupráci s Johnom Fletcherom, vynechané z fólia)

1634

BÁSNE

Dátum vzniku neznámy

VENUŠA A ADONIS (VENUS AND ADONIS)

1593

ZNÁSILNENIE LUKRÉCIE (THE RAPE OF LUCRECE)

1594

SONETY (SONNETS)

1609

MILENKIN NÁREK (A LOVER’S COMPLAINT)

1609

FÉNIX A HRDLIČKA (THE PHOENIX AND THE TURTLE)

1601

O WILLIAMOVI SHAKESPEAROVI

William Shakespeare sa narodil v „srdci Anglicka“, v Stratforde-upon-Avon, ako najstarší syn Johna Shakespeara a Mary Ardenovej. Jeho ctitelia sa utvrdzujú v presvedčení, že to bolo 23. apríla 1564, v deň svätého Juraja, patróna Anglicka, keď podľa miestnej pranostiky sa rok čo rok rozospieva prvý stratfordský slávik. Faktom však ostáva, že presne poznáme iba dátum, keď ho – 26. apríla – pokrstili. Jeho otec, povolaním garbiar a rukavičkár, patril k najvplyvnejším občanom Stratfordu. Matka bola dcérou Roberta Ardena z Wilmcote.

V decembri 1582 sa Shakespeare oženil s Anne Hathawayovou, dcérou farmára zo Shottery neďaleko Stratfordu. Bola od neho o osem rokov staršia. Ich prvé dieťa Susannu pokrstili 6. mája 1583 a dvojčatá Hamneta a Judith 22. februára 1585.

Inak o tomto stratfordskom období Shakespearovho života vieme málo. Traduje sa, že bol istý čas učiteľfam. Iná legenda hovorí, že musel utiecť z rodného mesta, pretože pytliačil a dostal sa do nemilosti miestneho zemepána sira Thomasa Lucyho.

Až dvadsaťosemročný Shakespeare začína po sebe zanechávať viacej stôp.

Vieme, že opustil rodinný kozub a dal sa k divadlu, pretože v marci 1592 sa už hrala v londýnskom divadle Rose (Ruža) hra Harry VI. – čo bola zrejme prvá časť Henricha VI.

V jeseni 1592 spisovateľ Robert Greene varoval v posmrtne publikovanom pamflete pred kýmsi, kto si namýšľa, že sa môže stať jediným scénotrasom v krajine. To the only Shake-scene in a country je zrejmá narážka na Shakespearovo priezvisko – prvá zmienka o našom dramatikovi, ktorý už od začiatku svojej kariéry budí žiarlivú pozornosť.

Viac však v nasledujúcich rokoch na seba upozornil ako básnik. V roku 1593 publikuje básnickú skladbu Venuša a Adonis, ktorá sa v krátkom čase dočkala deviatich vydaní, a v máji 1594 vychádza jeho druhá básnická skladba Znásilnenie Lukrécie. Obe sú venované grófovi Southamptonovi. To, že Shakespeare dočasne uprednostňoval poéziu, súviselo iste aj s tým, že morová epidémia obmedzila činnosť divadiel.

V jeseni 1594, keď bolo po epidémii, znovu sa utvárajú divadelné súbory. Shakespeare, člen a podielnik Chamberlain's Men (Spoločnosti lorda komorníka), vtedy už vyniká nielen ako herec, ale aj ako dramatik. Je už autorom trojdielnej hry Henrich VI. a nasledujú Richard III., Titus Andronicus, Dvaja veronskí šľachtici, Márna snaha lásky, Komédia omylov a Skrotenie čertice.

Čoskoro potom vychádza spod jeho pera aj „najsmutnejší príbeh všetkých čias“ – hra Romeo a Júlia. O ďalšie úspechy sa mu postarajú hry Sen svätojánskej noci, Richard II. a Benátsky kupec.

V roku 1596 zomrel Shakespearov syn Hamnet. Aj keď sa zdá, že Shakespeare nebol stvorený pre rodinný život, shakespearovskí bádatelia sa domnievajú, že ho k rodine stále viazalo silné puto a – hoci sa za jeho čias museli rodičia vyrovnávať so smrťou detí častejšie než my – smrť 11-ročného dieťaťa ho hlboko zasiahla: stopy tohto zážitku sa dajú nájsť aj v jeho diele.

Dvojdielnu hru Henrich IV. píše Shakespeare v rokoch 1597 – 1598.

V roku 1597 sa jeho herecká spoločnosť, v súvise s problémami okolo divadla Theatre (Divadlo), sťahuje o dom ďalej – do divadla Curtain Theatre (Dvorce).

Na Vianoce 1598 dôjde k rekordne rýchlej demontáži divadla Theatre. Na južnom brehu Temže má do pol roka vzniknúť nové divadlo: bude sa volať Globe (Zemeguľa) a Shakespeare bude jeho spoluvlastníkom.

Je to teda už zámožný muž, o čom svedčí aj fakt, že v roku 1596 kúpil New Place (Nové sídlo), veľký dom v centre rodného Stratfordu.

V tom čase jeho najpopulárnejšie hry už začínajú vychádzať aj tlačou. Niekedy sú to i tzv. pirátske vydania, vychádzajúce bez autorovho súhlasu.

Krátko pred otvorením divadla Globe završuje Shakespeare cyklus hier o „vojne ruží“ hrou Henrich V. Nasledujú hry Ako sa vám páči, Iulius Caesar, Troilus a Kressida, Veselé panie z Windsoru, Hamlet a Trojkráľový večer.

24. marca 1603 umiera kráľovná Alžbeta a končí sa tudorovská éra. Na trón nastupuje Jakub I. z rodu Stuartovcov, ale divadlo má aj naďalej dostatok oficiálnej priazne. Jakub I. dokonca prijíma Shakespearov súbor do kráľovských služieb: odteraz sa budú volať King's Men (Kráľova spoločnosť) a často budú účinkovať priamo na kráľovskom dvore.

Z tohto obdobia pochádzajú Shakespearove komédie Koniec všetko napraví a Oko za oko, po ktorých nasledovali tragédie Othello, Macbeth a Kráľ Lear. Dva razy sa ešte Shakespeare vrátil aj k antike: v hrách Antonius a Kleopatra a Coriolanus.

Od roku 1601 však už píše menej. Spomeňme najmä hry Perikles, Cymbeline, Zimná rozprávka, Búrka a Henrich VIII. Prosperov epilóg v Búrke, ktorý odznel v roku 1611 aj na kráľovskom dvore, niektorí bádatelia pokladajú za Shakespearovu rozlúčku s divadlom. Vie sa však, že ešte spolupracoval s Johnom Fletcherom (1579 – 1625) na niekoľkých hrách pre divadlo Blackfriars (U Čiernych bratov), otvorené v roku 1608 ako druhá scéna King's Men.

Na posledné štyri roky života sa Shakespeare uchýlil do Stratfordu-upon-Avon. Dôvody jeho utiahnutosti v tomto období sú nejasné. Vyskytli sa aj dohady, že sa zranil a zohavil pri požiari divadla Globe (29. júna 1613), a preto sa už ani nepodieľa finančne na jeho obnove. Zdá sa, že svoje spoluvlastnícke podiely v oboch scénach predal – vysvetľovalo by to, prečo sa o nich nezmieňuje v testamente. Testament diktuje 25. marca 1616. Najštedrejší je k rodine staršej dcéry, vydatej za lekára Johna Halla. Manželka mala zdediť iba druhú najlepšiu posteľ.

Ďalšie nepotvrdené dohady hovoria, že Shakespeare žil v ústraní aj preto, lebo sa niečoho alebo niekoho obával. Bol ťažko chorý? Nie je vraj vylúčené ani to, že zomrel na následky otravy.

V každom prípade je pravdepodobné, že svoju smrť očakával, pretože zomrel vo svojom rodnom meste krátko po nadiktovaní testamentu – 23. apríla 1616.

Jeho smrti vraj mohla predchádzať bujará oslava narodenín s priateľmi Michaelom Draytonom a Benom Jonsonom. Keby bol Shakespeare abstinent, ťažko by vytvoril také skvelé postavy pijanov, ako boli páni Toby Belch a Andrew Ague-cheek v Trojkráľovom večere alebo Falstaff – tak či tak musíme aj túto historku zaradiť iba medzi shakespearovské legendy.

Pochovaný je v priestore pred hlavným oltárom Kostola Svätej Trojice. Na náhrobnom kameni – kópii, ktorá v polovici 18. storočia nahradila originál – je vytesaný epitaf:

Good friend, for Jesus' sake forbear

To dig the dust enclosed here.

Blest be the man that spares these stones

And curst be he that moves my bones.

Priateľ môj, pre Kristove rany, nevykop

nikdy prach, ktorý skrýva tento hrob.

Kto kameň zachová, nech Boh ho omilostí,

a nech je prekliaty, kto pohne moje kosti.

Každý, kto navštívi tento hrob, si na ňom všimne čerstvé kvety – ustavične ich tam kladú obdivovatelia Shakespearovho umenia z celého sveta. Busta vo výklenku na severnej stene, ktorú sem umiestnili čoskoro po jeho smrti, nám – azda – prezrádza jeho podobu. Shakespeare-človek zostáva postavou dosť záhadnou. Zachovalo sa po ňom iba pár záznamov v matrikách a iných úradných dokumentoch, pár riadkov rukopisu a niekoľko podpisov na obchodných zmluvách. Práve to sú oporné body striedmej chronológie jeho životopisu. Jeho nezničiteľnou stopou je predovšetkým jeho dielo.

O ALŽBETÍNSKOM DIVADLE

Začiatok éry alžbetínskeho divadla sa najčastejšie spája s otvorením prvého verejného divadla – bolo to Theatre (Divadlo, 1576 – 1598). Postavil ho herec (pôvodným povolaním tesár) James Burbage za hradbami mesta medzi Finsbury Fields a cestou z Bishopsgate do Shoreditch Church. Bolo to mimo právomoci londýnskej mestskej rady a tým činom divadelní umelci nadobudli ešte väčšiu slobodu, než im dávala licencia kráľovnej Alžbety. Dobrá myšlienka mala nasledovníkov – a v Londýne začali vznikať ďalšie divadlá: napríklad Curtain Theatre (Dvorec, 1577 – 1625) a Rose Theatre (Ruža, 1587 – 1606).

Alžbetínske herecké spoločnosti, zvyknuté hrať na rôznych javiskách, tak na nádvorí niektorého šľachtického sídla ako v hostinci, sa konečne dožili aj domovských scén. Hereckú spoločnosť tvorilo zvyčajne 10 až 15 dospelých hercov – všetci bývali jej členmi aj podielnikmi. K nim patrili ešte traja-štyria chlapci a pár platených sluhov. Najslávnejšiu hereckú spoločnosť Chamberlain's Men (Spoločnosť lorda komorníka), ktorej členom i podielnikom bol aj Shakespeare, viedol Richard Burbage, syn Jamesa Burbagea. S jeho menom je spojené aj divadlo Globe (Zemeguľa, 1599 – 1613 a po požiari 1614 – 1644), ktoré postavil (asi pre 3 000 divákov) z materiálu demontovaného divadla Theatre. Pre Richarda Burbagea písal Shakespeare svoje najväčšie tragické úlohy. Dôležitým členom spoločnosti bol aj clown. Od roku 1594 do roku 1600 bol klaunom spoločnosti Will Kempe (v hre Romeo a Júlia hral Petra), potom ho vystriedal Robert Armin. Šancu dostať sa na alžbetínske javisko však nemala nijaká žena – všetky ženské úlohy hrali muži.

Shakespeare napísal väčšinu hier pre verejné divadlo. Divadlá boli zvyčajne kruhové alebo polygonálne, s priemerom zhruba od 20 do 30 metrov. Spravidla tri podlažia galérií mávali výhľad na dvor alebo parter pod holým nebom. Nad javiskom alebo vedľa neho boli aj lóže pre lepších divákov. Vyvýšené javisko vybiehalo do nezastrešeného hľadiska, aby mali herci kontakt s publikom. Zadnú stenu ak nej priľahlú časť javiska i galérie chránila trstinová strecha – po požiaroch dostávala prednosť šindľová. Strecha, ktorú uprostred niesli dva oporné stĺpy, mala ešte nadstavbu so strojovňou, nad ktorou – keď sa hralo – viala zástava divadla. Za zadnou stenou boli šatne. Podľa potreby hralo všetko, čo tvorilo stavbu divadla.

Alžbetínske divadlo bolo predovšetkým divadlom básnika a herca – nepotrebovalo teda kulisy. Konkrétne orientačné informácie obsahoval text, na javisku bolo podstatné iba to najvšeobecnejšie vpravo a vľavo, hore a dole, vzadu a vpredu. A podľa potreby sa nachádzali postavy raz vonku a raz dnu, alebo vonku aj dnu súčasne. Neskorších editorov to vyrušovalo a podsúvali knižne vydávanému Shakespearovi presnejšie situačné údaje („na ulici“, „vyšplhá sa na múr a zoskočí do záhrady“ a pod.). Moderná edičná prax sa však usiluje pridŕžať čo najviac shakespearovského východiska. Najväčší básnik divadla, ktorý vie niekoľkými slovami hravo postaviť aj zrúcať akúkoľvek javiskovú ilúziu, nepotrebuje našu dodatočnú pomoc.

Pri pohľade na drevorytinu R. J. Beedhama, na ktorej je zobrazené divadlo Globe podľa rekonštrukcie J. C. Adamsa, si každý čitateľ môže predstaviť, v akých situáciách sa pohybovali alžbetínski herci.

V súlade s tým prekladáme aj slovo enter slovom vystúpiť.

Lepšie to zodpovedá nástupu postáv na vysunuté shakespearovské javisko. (K iluzívnejšiemu javisku inklinujúci prekladatelia majú radšej slovo vstúpiť.) Z rovnakej príčiny scene prekladáme ako výstup. To slovo sa kedysi u nás bežne používalo, až neskôr ho nahradilo slovo obraz. Vraciame sa k nemu, veď pre Shakespeara je ako stvorené – no slúži nám len na označenie editorských prínosov v zátvorkách. Shakespeare sa s problémom členenia svojich hier veľmi netrápil a popri slove enter vystačil so slovíčkami exit (odíde) alebo exeunt (odídu). Členenie na dejstvá a výstupy sa objavuje až v neskorších knižných vydaniach.

O HRE ROMEO A JÚLIA

Vznik tragédie Romeo a Júlia posúvajú dôkazy získané jej porovnávaním s rôznymi inými textami do obdobia dvoch rokov pred jej prvým uvedením koncom roku 1595 (alebo začiatkom roku 1596) – bola to jedna z hier, ktoré divadelná skupina Chamberlain's Men (Spoločnosť lorda komorníka) uviedla počas svojho účinkovania v Theatre.

Vyskytol sa aj dohad, že pravidlá morovej karantény, ako ich opisuje v piatom dejstve mních Ján, by sa mohli zhodovať s pravidlami, ktoré platili počas morovej epidémie v rokoch 1992 – 1993. Aj tento dohad je v súlade s výskumom.

Ďalší dohad vychádza z dojkinej zmienky „pred jedenástimi rokmi bolo to zemetrasenie“ – keby sa vzťahovala na veľké zemetrasenie, ktoré postihlo Anglicko v roku 1580, musela by hra vzniknúť už okolo roku 1591. No menšie zemetrasenie bolo aj v roku 1584 – a zrejme ono je tu smerodajné, ak vôbec môže byť smerodajná uvravená dojka.

Od prvého predstavenia bola táto hra veľmi úspešná – iste aj preto, že vznikla v čase, keď v anglickej poézii zavládla móda sonetu, a tá sa zas veľmi dobre znášala s témou lásky. (Zopár sonetov nájdeme aj v hre – hneď na začiatku sa nám Chorus prihovára prvým z nich.)

Príbeh hry bol známy aj v iných literatúrach už v 15. storočí. Predobrazom toho Shakespearovho by mohla byť už Masucciova novela z roku 1476 – milenci sa v nej však volajú inak a žijú v Siene. Zato Luigi da Porto napísal v roku 1530 novelu, ktorá sa už odohráva vo Verone a milenci sa volajú Romeo a Júlia. Touto novelou sa v roku 1553 dala inšpirovať Verončanka Clitia na napísanie epickej básne. Roku 1554 Matteo Bandello, autor najdôležitejšieho spomedzi starších spracovaní, obohatil príbeh o postavu dojky. Roku 1559 Bandellovu novelu voľne preložil do francúzštiny Pierre Boisteau. Z francúzštiny bola potom dvakrát preložená do angličtiny. V roku 1562 ju pod názvom Tragická história o Romeovi a Júlii v rýmovanej podobe (3 020 veršov) preložil Arthur Brook. Ďalší preklad bol prozaický, vydal ho William Painter v rokoch 1566 – 1567 ako súčasť zbierky Palác potešenia. V čase pôsobenia týchto prekladov bol už Shakespeare na svete a jeho predlohou sa stal nepochybne práve Brookov preklad, s ktorým sa zhoduje v stavbe príbehu aj v mnohých detailoch. To však nevylučuje, že poznal aj Painterovo prerozprávanie. Takisto mohol poznať taliansku dramatizáciu Bandellovej novely, ktorej autorom bol herec a básnik Luigi Groto (1578) a španielsku verziu Lope de Vegu (Castevines y Monteses). A pravdepodobne poznal aj hru o Romeovi a Júlii, ktorá je dnes stratená, no vieme, že sa hrávala v Anglicku v šesťdesiatych rokoch 16. storočia (veď aj Brook ju poznal a zmieňuje sa o nej v úvode k svojej básni) a v deväťdesiatych rokoch ešte stratená byť nemusela.

Hoci sa takmer celý dej odohráva vo Verone, len jeden výstup v Mantove, Shakespearova hra iste pôsobila vo svojom čase aj ako ozvena krvavého súperenia Yorkovcov a Lancasterovcov (1455 – 1485).

Ak chceme hovoriť aj o jej knižných vydaniach, dobre bude najprv si ozrejmiť význam tlačiarenskych termínov kvarto a fólio. Kvartom nazývame formát, ktorý vzniká po dvojnásobnom preložení hárku – výsledkom je 8 strán vo veľkosti 22 x 17 cm. Kvarto (quarto) máva v komentároch skratku Q. Pod fóliom (máva skratku F) rozumieme formát, ktorý vzniká, keď preložíme hárok iba raz – získali sme 4 strany vo veľkosti 33 x 22 cm.

Tlačou vyšla Shakespearova hra Romeo a Júlia po prvý raz v kvartovom vydaní v roku 1597 (Q1). Išlo o pirátske vydanie, tzv. zlé kvarto, v ktorom viaceré pasáže hry chýbali, alebo boli skomolené, poprehadzované, či len parafrázované. Všetky neskoršie vydania sa opierajú až o druhé, tzv. dobré kvarto (Q2), ktoré vyšlo ešte za autorovho života v roku 1599 nie ako revízia, ale ako náhrada zlého kvarta. Často sa nám zdá, že nástupy postáv sú signalizované predčasne – bádatelia z toho vyvodzujú, že sa tlačilo z rukopisu, ktorý používal renesančný inšpicient, včas upozorňujúci hercov za scénou na ich blížiaci sa výstup. V starostlivejších kvartových vydaniach (Q2, Q3, Q4, Q5), ako aj vo fóliovom z roku 1623, má hra okolo 3 000 riadkov, zatiaľ čo v Q1 ich mala takmer o 800 menej – i z toho vidieť jeho nespoľahlivosť. A predsa ďalší vydavatelia a takisto neskorší bádatelia vzali aj Q1 na milosť! Zistili totiž, že jeho pôvodcovia dobre poznali prvú inscenáciu a scénické pokyny, ktoré k vydaniu pripojili, nám ju približujú. Bez Q1 by sme sa nikdy nedozvedeli, že v samovražde, o ktorú sa Romeo pokúša v treťom dejstve, mu v pôvodnej inscenácii nezabránil Lorenzo, ale dýku z ruky mu vytrhla dojka. Alebo že v piatom dejstve prichádzal Baltazár na javisko booted (v čižmách) – takto synekdochicky sa divákovi oznamovalo, že je to jazdec, ktorý práve absolvoval cestu z Verony do Mantovy.

Hra Romeo a Júlia sa stala aj súčasťou prvého súborného vydania Shakespearovho diela, ktoré vyšlo v roku 1623 a obsahovalo 36 hier. (Neskôr k nim pribudol Perikles a potom aj v spolupráci s Johnom Fletcherom napísaní Dvaja urodzení príbuzní. Dnes je to teda 39 hier, ktoré tvoria tzv. shakespearovský kánon.)

WILLIAM SHAKESPEARE

Romeo a Júlia

OSOBY

Escalus, veronské knieža

Mercutio, mladý šľachtic a príbuzný kniežaťa, Romeov priateľ

Paris, urodzený mladý muž, príbuzný kniežaťa

Parisovo páža

Montek, hlava veronskej rodiny, znepriatelenej s rodinou Capuletovcov

Pani Monteková

Romeo, ich syn

Benvolio, ich synovec, Romeov a Mercutiov priateľ

Abrahám, sluha Montekovcov

Baltazár, Romeov sluha

Capulet, hlava veronskej rodiny, znepriatelenej s rodinou Montekovcov

Pani Capuletová

Júlia, ich dcéra

Tybalt, synovec pani Capuletovej

Capuletov bratanec, starší urodzený muž

Dojka, ktorá oddojčila Júliu a slúži u Capuletovcov

Peter, sluha Capuletovcov, ktorý sprevádza Dojku

Samson, Gregor, Anton, Huba – čeľaď Capuletovcov

Sluhovia

Mních Lorenzo, Mních Ján – obaja z františkánskeho rádu

Mantovský lekárnik

Traja hudobníci (Šimon Sláčik, Hugo Citara, Jakub Hrdielko)

Stráže, Verončania, Masky, Fakľonosiči, Pážatá, Sluhovia

Chorus

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

SHAKESPEAROVO DIELO

O WILLIAMOVI SHAKESPEAROVI

O ALŽBETÍNSKOM DIVADLE

O HRE ROMEO A JÚLIA

WILLIAM SHAKESPEARE Romeo a Júlia

OSOBY

NAJZNAMENITEJŠIA A NAJŽALOSTNEJŠIA TRAGÉDIA O ROMEOVI A JÚLII

[PRVÉ DEJSTVO]

[DRUHÉ DEJSTVO]

[TRETIE DEJSTVO]

[ŠTVRTÉ DEJSTVO]

[PIATE DEJSTVO]